T’has passejat mai pel barri de la Ribera a les dues de la matinada? Has entrat alguna vegada en un bar heavy ple de fum? Has anat amb moto a tota velocitat pels carrers de la ciutat? T’has enamorat mai d’una noia del teu curs? Si has fet alguna d’aquestes coses, segur que en Ramon et resultarà familiar. Però ell s’ha endinsat en un món molt perillós, massa.

Gemma Lienas

Cul de sac

ePUB v2.0

Giulietta 10.10.13

Títol original: Cul de sac

Gemma Lienas, 1986

Il·lustracions: Gemma Capdevila

Edició digital: Giulietta (v1.0)

Segona edició: EpubCat (v2.0)

ePUBCat base r1.3

Per a en Jordi, en Biel, la Itziar,
la Mariona, la Isolda i en Solomon.

Per a en David i la Lara.

Uf! Dos-cents vuitanta-cinc euros: quasi res!

En Joan es va aixecar les ulleres fins al front amb la mà esquerra, mentre amb la mà dreta es fregava els ulls, empetitits i cansats. Empetitits de tantes hores de treballar en aquell local mal il·luminat, i cansats de tan poques hores de dormir. S’havia de llevar molt d’hora, cada matí, per anar al Mercabarna, i, a més, les hores que s’estava al llit tampoc no les dormia totes: massa maldecaps, tenia en Joan.

Com s’ho faria per reunir l’endemà al matí els dos-cents vuitanta-cinc euros que li calien per pagar aquella factura? Vaja, si no tenia ni un cèntim. Prou que li deia ell a en Ramon, el seu fill de setze anys, cada cop que li reclamava diners per sortir amb els amics.

—No en tinc de diners, noi. La teva mare cuinant a l’escola i jo treballant al colmado fem el que podem per tirar-te, a tu, endavant. Però, de luxes, no te’n podem donar.

I en Ramon mai no ho entenia i sempre s’empipava. És clar que la culpa de tot la tenia la dona. Ella va ser qui es va encaparrar a dur el fill a l’escola de la part alta de la ciutat on ella feia de cuinera i on, per aquesta raó, el noi podia estudiar de franc. Però no era l’escola que li convenia, en Joan ho veia clar; l’ambient era desmesuradament luxós.

Maquinalment va prémer el botó que obria el calaix de la caixa enregistradora: gairebé buit. Sí, ja ho sabia que no hi havia ni cinc de calaix. Aquell dia, havia fet pocs diners tot i ser, com sempre, l’únic colmado d’aquella zona de Sant Gervasi que havia obert a primera hora del matí i havia tancat tocades les nou del vespre. El lema d’en Joan era: de sol a sol al servei de la clientela. Fins i tot de tres a cinc de la tarda, quan la reixa de ferro era tancada, les clientes podien tustar al vidre.

—Joan, obri’m, sisplau, que necessito farina de galeta per arrebossar la carn.

—Joan, per favor, que em podria obrir que a casa ens hem quedat sense paper higiènic?

I en Joan, que dins de la botiga menjava un entrepà i una mica de fruita a tall de dinar, les sentia i deia:

—Ja va, ja va.

I obria la reixa de ferro per donar a les clientes de tota la vida allò que necessitaven amb tanta urgència.

Malgrat, però, la dedicació d’en Joan, el negoci no prosperava. Les senyores del barri de Sant Gervasi estaven acostumades a les millors marques d’arròs, de pasta, d’embotits, de tonyina… I en Joan no sempre podia vendre aquelles marques tan cares: un mes sí, i un altre també, però el tercer mes es retardava a pagar la factura i el proveïdor no li servia a temps el producte.

—Miri, senyor Serrat —li deien—, jo no li puc vendre dos-cents litres d’oli d’oliva refinat fins que no em pagui el que em deu des del vint d’octubre.

I així sempre. És clar, les clientes no ho acabaven d’entendre això: un dia els pujava a casa un oli d’oliva que hi cantaven els àngels i, temps després, un oli molt poc refinat i gairebé indigerible.

D’altra banda, les condicions del seu colmado —i deia «seu» amb molt d’orgull perquè feia a la vora de quinze anys que el tenia— no eren les millors per atendre una clientela, diguem-ne primmirada. La botiga era petita, no gaire més de quinze metres quadrats, és a dir, tan gran com una habitació de matrimoni de les dels pisos d’abans. En aquells quinze metres quadrats que s’obrien a peu de carrer, en Joan hi havia entaforat un congelador força gran on emmagatzemava verdures, peixos i plats precuinats; un taulell amb formatges, embotits i iogurts, i, suspesa al damunt del vidre, una balança; un taulell petit amb una caixa enregistradora; i sobretot lleixes, moltes lleixes a les parets del local; i a les lleixes, productes de tota mena: arròs, pasta, galets, paper higiènic, lleixiu, sucs de fruites, vi… No hi cabien gaires mostres de cada producte, a les lleixes, a tot estirar quatre o cinc de cadascun.

Però a l’interior del local hi havia una rebotiga petita que li servia de magatzem i allí desava un romanent de cada article. Al vespre, quan ja havia acabat de vendre i tancava, es dedicava a omplir de nou les lleixes del colmado. A aquella hora sempre li feien mal els braços de carregar les caixes de fruites i verdures, de la botiga al carrer, i del carrer a la botiga. També li feien mal les cames de tant d’estar-se dret. Però, sobretot, li feia mal el cor de veure que tant d’esforç no servia per tirar endavant el negoci.

Dos-cents vuitanta-cinc euros.

I és clar que no hi havia ni cinc de calaix! A les onze del matí havia passat el cobrador de la llum amb una factura que s’havia de pagar inevitablement perquè, en cas contrari, li haurien tallat el subministrament. L’electricitat li era indispensable, no només per alimentar el congelador, sinó també per veure-s’hi, perquè el local, fins i tot a les hores de més claror, era molt fosc.

I ben mal ventilat era, també, el local. Les dues úniques sortides que tenia a l’exterior eren la porta que s’obria al carrer i una finestra petita i estreta que hi havia al capdamunt de la paret del fons de la rebotiga. En Joan deixava sempre entreoberta aquesta finestra per tal que les males olors fugissin. La finestra sempre oberta, que donava al celobert de l’edifici de pisos al qual pertanyia el colmado d’en Joan, era un niu de raons amb la senyora que vivia a l’entresòl.

—Joan —li deia la senyora amb cara de prunes agres—, qualsevol dia m’entrarà a casa alguna rata que s’escaparà del colmado.

—Senyora Puigdefàbregues, jo no en tinc, de rates, a la meva botiga.

Però quan no es queixava de les possibles rates, la senyora Puigdefàbregues es lamentava de les olors que pujaven.

No és que fos mala persona, la senyora Puigdefàbregues, no. Simplement vetllava pels seus interessos. Una rata a casa no li hauria fet el pes. I la mala olor tampoc no li feia cap il·lusió, sobretot perquè a aquell celobert hi donava l’habitació de matrimoni, i el seu marit, que tenia molts fogots, necessitava dormir amb la finestra oberta hivern i estiu, i sovint s’empipava per la pudor que envaïa la cambra.

La senyora Puigdefàbregues era molt trempada i, fins i tot, divertida. Era una de les poques senyores del barri que sempre escrivia les notes en català. Els primers temps en Joan anava sempre de corcoll desxifrant les comandes.

—Joan, per l’amor de Déu!, si li demano llard, no em posi mantega! Miri, a veure si ho entén: el llard és el que en castellà se’n diu manteca, i la mantega, mantequilla.

I així, de mica en mica, en Joan va anar aprenent força bé el català. Li va agafar gust per conèixer bé la seva llengua. Es va comprar un diccionari català-castellà, castellà-català, per poder saber-ne més i, fins potser un dia, ensenyar alguna paraula nova a la senyora Puigdefàbregues. I aquest dia va arribar. La senyora Puigdefàbregues havia escrit a la nota: 1 ampolla de lejía. En Joan va somriure per sota el nas i li va telefonar.

—Senyora Puigdefàbregues, baixi un moment al colmado, sisplau.

Quan la senyora va arribar, en Joan li va explicar amablement que en català lejía es diu lleixiu.

Un altre dia va produir-se una discussió violenta entre en Joan i la senyora Puigdefàbregues. Ella havia escrit a la nota que volia una llauna d’anxoves i en Joan li explicava que s’havia de dir seitó.

—Joan, estic ben segura que tan correcte és seitó com anxoves.

—No, senyora. S’ha de dir seitó.

Va pujar tant de to la discussió que la senyora Puigdefàbregues la va voler acabar.

—Ara vaig a casa a buscar un diccionari per demostrar-l’hi… Prepari’s, Joan. Si jo tinc raó, baixaré amb una espasa per fer-lo passar per l’adreçador.

Deu minuts més tard la senyora Puigdefàbregues entrava triomfalment a la botiga amb el diccionari a la mà esquerra i una espasa de joguina a la mà dreta. Quin tip de riure es va fer aquell dia!

No sempre reia d’aquella manera, però. Hi havia clientes que no tenien sentit de l’humor, n’hi havia que estaven constantment malhumorades, n’hi havia que es mostraven distants perquè ell, en Joan, era d’una altra classe social i, és clar, no s’hi feien, i n’hi havia fins i tot de desagradables, com la senyora Enfruns.

La senyora Enfruns sempre es queixava, mai res no era del seu grat. Unes vegades s’empipava perquè l’encàrrec del colmado li havia arribat massa tard. Aleshores enviava la minyona a la botiga per queixar-se.

—Diu la senyora que ja li havia dit que necessitava les coses abans de les dotze i ja són quarts d’una i encara no ens ho ha dut. Que no s’adona que no tindrem el dinar a punt quan arribaran els convidats?

Aquella minyona també les devia passar morades amb la senyora Enfruns, però no li quedava més remei, si volia menjar calent cada dia, d’aguantar les males cares de la mestressa i de portar els seus encàrrecs ara al colmado, ara al mercat, ara al forn. Sempre anava atrafegada i esbufegant perquè a casa de la senyora Enfruns tenia molta feina: havia de netejar, havia de cuinar, havia de rentar la roba, havia de comprar, havia de treure a passejar el gos…

El gos de la senyora Enfruns era tan antipàtic com la senyora i tenia la mateixa cara de males puces i el mateix posat tibat.

En Joan, tot i que li agradaven els animals, no el podia sofrir, el Cuqui, perquè tenia especial predilecció per fer les seves necessitats al davant del colmado. El Cuqui sempre aixecava la pota quan era a tocar de les caixes de verdura. En Joan sortia cridant. Si era la minyona la que portava el Cuqui, se n’anava avergonyida arrossegant el gos, que es negava a caminar. Si era la senyora Enfruns la que havia tret a passejar el Cuqui, responia a la cridòria d’en Joan amb crits molt més forts. I és que la senyora Enfruns tenia una veu molt potent que feia servir a tort i a dret. La feia servir fins i tot a casa. En Joan, això, ho sabia de bona tinta, l’havia sentida grapats de vegades escridassar tothom: els de fora de casa i els de casa. En realitat, la senyora Enfruns només era amable amb el seu gos:

—Qui és el ratolí de la casa? —li deia quan el veia moix i capcot.

—Cuqui, bonic i preciós, que et menjaràs una cuixeta de pollastre? —el cridava perquè anés a fer el seu tec.

Mira que oferir una cuixeta de pollastre al gos! En Joan no podia evitar mai de pensar en els plats de pedrers que es menjaven ells a casa o en les cassoles de patates viudes que guisava la seva dona, perquè ells no lligaven els gossos amb llonganisses com a casa dels Enfruns.

Com a casa dels Enfruns o com a casa dels companys d’escola del seu fill. Ell mai no havia anat a cap d’aquestes cases, però es podia imaginar perfectament el luxe, l’abundància desmesurada, a través del que sentia dir a en Ramon i a la Júlia, que també coneixia moltes anècdotes de les famílies de casa bona.

—Aquests nens sí que viuen bé —solia dir la Júlia amb un deix d’enveja a la veu—. Ho tenen tot, no els falta res.

—No veus, dona, que això no els és gens bo? S’acostumen de petits a tenir qualsevol cosa sense esforç. Que volen un vídeo, aquí teniu el vídeo; que volen una moto, aquí teniu la moto. Això els fa malbé.

—Els fa malbé? Els fa feliços i ben feliços. I jo, en la mesura que pugui, faré el mateix per a en Ramon. Si ara no puc donar-li tot, almenys li dono una bona instrucció en una de les millors escoles de Barcelona i això li permetrà, en el futur, tenir una bona professió i viure bé.

En Joan sempre acabava aquestes converses bufant. La seva dona el posava nerviós quan deia tot allò. Li recordava la senyora Rius, la que vivia tres cases més avall del colmado. La senyora Rius era de les d’estirar més el braç que la màniga. Sempre anava vestida amb la mateixa roba: elegant i cara, però vella i antiga, d’una altra època, de l’època en què la senyora Rius devia tenir molts diners. La senyora Rius es passejava pel carrer amb aires de grandesa, amb el cap altiu i l’esquena dreta. Ah!, però en Joan no es deixava pas enredar pel posat de marquesa que feia perquè sabia que la senyora Rius les passava magres i ben magres. Quan anava a comprar al colmado encarregava sempre només allò que necessitava per sopar aquell vespre, un parell d’ous, un tomàquet, una taronja… Feia anys que la senyora Rius no li comprava una dotzena d’ous o un quilo de taronges. Per què és tan ximple, la gent?, es deia en Joan, dissimular d’aquesta manera que van curts de diners, com si es tractés d’una cosa mal feta.

Però, també, quins maldecaps que li produïa no tenir els tres-cents euros que havia de pagar l’endemà! En Joan es va passar la mà pels cabells, bé, pels pocs cabells que li quedaven, i que ell es pentinava cada matí cap endavant per dissimular una mica la clepsa llisa i blanquinosa.

En Joan devia ser a la ratlla dels quaranta-sis anys, tot i que el posat trist dels seus ulls color de mel i la calba el feien semblar més gran. Tenia un bigoti gruixut i una boca de llavis també gruixuts i, quan parlava, se li omplia tot de saliva perquè parlava massa de pressa. El coll d’en Joan era tan curt que semblava que el cap se li enganxés directament al pit. Era panxut i no massa alt. Semblava bona persona.

Va sospirar. El negoci no anava massa bé, certament. Quina llàstima! Quan el va muntar, quinze anys enrere, el seu fill Ramon tenia tot just un any i ell en tenia trenta-un plens d’il·lusions.

—Ja ho veuràs, Júlia, ja ho veuràs. Ara la botiga és molt petita, però d’aquí a uns anys, quan el noi sigui gran, l’ampliarem comprant el local del costat, la merceria, perquè jo no crec que la mestressa de la merceria en vulgui fer res quan es jubili.

—Ai, Joan. Fas volar coloms —responia la Júlia.

—Quan tinguem els dos locals, en farem un supermercat ben modern i en Ramon m’ajudarà. Ja haurà acabat els estudis primaris i serà fort i jove per carregar caixes i ordenar les mercaderies, i jo m’asseuré a cobrar i a controlar. I tu, Júlia, podràs deixar de cuinar a l’escola.

La Júlia movia el cap i se n’anava sense dir res. Ella tenia altres plans per al seu Ramon. El noi seria metge o advocat o arquitecte i no pas botiguer.

Ara el noi ja tenia setze anys, feia quart d’ESO i no semblava pas que es poguessin arribar a complir els desitjos de la mare. El xicot no se’n sortia amb els estudis; cada any n’hi quedaven quatre o cinc de penjades. I, tanmateix, en Joan tampoc no aconseguia d’endur-se’l al colmado a treballar amb ell.

Tenia un os a l’esquena, en Ramon! Era mandrós per a feines de la botiga. I se n’avergonyia. I la Júlia sempre el defensava.

—Apa! Deixa el noi tranquil. No veus que en sortir de l’escola no et pot ajudar perquè ha de fer els deures?

—Vinga, Joan, aquest dissabte no el facis anar al colmado que ha quedat per sortir amb els companys d’escola.

En Joan va mirar el rellotge. Les nou. Era molt tard. Havia d’anar cap a casa. La Júlia, i potser en Ramon, l’esperaven per sopar. Es va treure la bata blau marí, la va penjar darrere la porta de la rebotiga, es va posar la caçadora, va apagar els llums, va sortir al carrer i va donar dues voltes a la clau del cadenat.

Valga’m Déu! Dos quarts de nou i el més calent és a l’aigüera.

La Júlia va apagar l’aparell de ràdio amb un moviment nerviós, sobtada perquè era molt tard i encara no s’havia posat a fer el sopar. En Joan devia estar a punt d’arribar, i ella, sense bullir les bledes.

Es va aixecar de la cadira, va travessar tot el passadís, des de la saleta petita, on hi havia la televisió i la ràdio, fins a l’altre extrem de pis, on hi havia el menjador i la cuina. No era pas que tingués un pis sumptuós i gran, sinó que era un pis molt llargarut, com un vagó de tren, pensava sempre la Júlia; era un pis antic de l’Eixample.

La cuina era petita i, sobretot, vella. A la Júlia li hauria agradat molt de tenir una cuina gran, lluminosa i moderna, amb rajoles fins al sostre, amb dues piques d’acer inoxidable, amb armaris per desar-hi estris, vaixella, coberteria, cristalleria… però s’havia de conformar amb el que tenia: una peça de sis metres quadrats, més llarga que ampla i pintada amb pintura plàstica perquè fos més fàcil de netejar. En una de les parets llargues hi havia una finestra, i més avall una pica de marbre molt bonica, però molt incòmoda, perquè sempre que obria l’aixeta per rentar els plats, s’esquitxava. A cada costat de la pica, hi tenia uns marbres i, al damunt d’un d’aquests marbres, un fogó de butà. No tenia forn, la Júlia, i prou que ho lamentava. Per sota dels marbres hi havia unes quantes lleixes amb cassoles, olles i plats, que tapava amb unes cortines de quadrets blancs i blaus. Tot plegat era ben diferent de la cuina de l’escola que, més que una cuina, semblava un laboratori: tot blanc, tot modern, tot metàl·lic, tot lluent. La Júlia s’hi passava moltes hores en aquell indret, traginava olles plenes, tastava pèsols, rectificava la sal, punxava les patates. Tot el dia era a la cuina i havia d’aguantar les ordres del senyor Manel, l’encarregat.

El senyor Manel era l’encarregat de la cuina des de feia quatre mesos, és a dir, des que el senyor Pere va morir. Pobre, el senyor Pere! La Júlia el recordava amb afecte. Ja era una mica gran quan va morir, però no pas tan gran com perquè algú pogués imaginar que passaria el que va passar. Va ser una tarda d’hivern a la sortida d’escola. Com sempre, després d’haver endreçat les paneres del pa que servien per donar el berenar als alumnes, la Júlia s’havia tret l’uniforme, s’havia rentat les mans i s’havia pentinat.

—Ja estic llesta, senyor Pere —havia dit—. Quan vostè vulgui.

—Au, anem, doncs.

I el senyor Pere i la Júlia havien enfilat el carrer, camí de la parada de l’autobús. Tot el trajecte l’havien fet xerrant animadament, o millor dit, xerrava la Júlia i el senyor Pere escoltava. Era una de les millors virtuts que tenia aquell home, saber escoltar i saber intervenir a temps amb algun comentari ple de sentit comú. La Júlia sovint li parlava de la seva família: d’en Joan i d’en Ramon. L’encarregat s’esforçava a fer-li veure que potser el marit tenia raó, que aquella no era l’escola més adient per al seu fill; però ella, en aquest punt, era inflexible: en Ramon anava a una bona escola i això li obriria més tard moltes portes. Després de deixar l’autobús van baixar les escales del metro. Van arribar a l’andana. El senyor Pere feia el mateix posat de sempre. De sobte es va endur les mans al coll, com si la camisa li tibés massa, va obrir la boca i la va tornar a tancar, boquejava com un peix.

—Què té, senyor Pere? —es va esverar la Júlia.

—M’… m’ofego —deia amb un filet de veu el senyor Pere.

I va caure a terra tan llarg com era. Mare de Déu! La Júlia es va dur les mans primer a la boca, després al cap. No sabia què fer.

—Que algú m’ajudi —cridava.

De seguida una munió de gent es va aturar al seu voltant. S’ajupien, tocaven l’home i deien la seva.

—Em penso que ha perdut el coneixement.

—Jo diria que anava begut.

—Potser que li descordem el coll de la camisa.

Fins que van arribar dos xicots de la Creu Roja i, al damunt d’una llitera, se’l van endur cap a l’Hospital Clínic. La Júlia va fer tot el trajecte amb ell, a l’ambulància, i, quan el van entrar a una de les sales, ella es va quedar al corredor, i s’esperava, amb les mans juntes i suades. Al cap d’uns minuts va sortir una metgessa de la sala.

—És la seva dona, vostè?

—No, no, senyora doctora. Sóc una companya de la feina.

—Segui, segui, sisplau —la feia seure acompanyant-la amb la mà, per, després, donar-li la mala notícia: el senyor Pere era mort. Tot havia estat molt ràpid, ja ho havia pogut comprovar ella mateixa, el cor juga males passades.

Calia avisar la família. La Júlia no en sabia res, de la família del senyor Pere, i va avisar el director de l’escola. Ell es va fer càrrec de tot.

Dos dies més tard el varen enterrar, sense pena ni glòria, va pensar la Júlia. Només quatre persones van anar a l’enterrament d’aquell bon home.

I aleshores va arribar a l’escola el senyor Manel. Era molt més jove que el senyor Pere, amb prou feines arribava als trenta. El primer dia que el va veure ja no li va agradar gens; tot en ell era pervers. La boca de llavis prims, sempre closa amb una ganyota poc amable; els ulls petits i junts li donaven un aire dolent i no massa espavilat. El senyor Manel i la Júlia es van caure antipàtics des del primer moment. Es van mirar, es van apamar, i es van declarar la guerra.

La guerra que el senyor Manel feia a la Júlia consistia a fer-la treballar com una mula i escridassar-la cada cop que no podia acabar tota la feina que li encarregava. Ell prou que ho veia que no hi havia temps per fer-la tota, però així tenia motius per fer-li crits i avergonyir-la davant l’altre personal de la cuina. A més a més, impedia que la Júlia s’emportés les sobralles del menjar.

La Júlia va posar a bullir les bledes, que ja tenia netes, i va anar a l’habitació a posar-se les sabatilles perquè li feien mal els peus amb les sabates de carrer, i pensava, mentre descalça i asseguda al llit se’ls masegava, que potser n’hi calien unes de noves. Però en Ramon necessitava uns texans, li havia recordat amb insistència el dissabte anterior, i abans que les seves necessitats eren les d’en Ramon. Ho tenia ben clar. Volia el millor per a en Ramon i ho volia, sobretot, per ajudar-lo a tenir una vida diferent de la que ells, els seus pares, havien tingut. Una vida mesquina i tronada.

Va mirar-se amb tendresa la fotografia que hi havia al damunt de la tauleta de nit i la va agafar per veure en Ramon de prop i no perdre’n cap detall. Els cabells rinxolats i negres eren ben bé del seu pare. Del seu pare quan tenia cabells, és clar; que de jove era molt ben plantat, en Joan. Els ulls, en canvi, eren d’ella i se’n sentia cofoia. No perquè fossin d’una gran bellesa, sinó més aviat per l’energia que reflectien. La necessitaria, en Ramon, tota aquella energia, per poder fer front a la vida, per poder empènyer-la i no deixar que fos a l’inrevés, que la vida l’empenyés a ell. Tenia un somriure mig dolç, mig foteta, tal com ell era. N’era un bon tros, de manyac, el seu fill. Ella no li sabia negar res, perquè se l’estimava amb delit i perquè l’hi demanava amb maneres tan falagueres. Unes vegades li calien diners per anar al cinema; d’altres, ajuda per convèncer el pare que el deixés marxar un cap de setmana amb els companys; i alguns cops necessitava coses de molta més envergadura, com quan va voler la moto.

La Júlia va sospirar i va treure les sabatilles de sota el llit. Se les va posar després d’espolsar-les una mica. Hi havia molt de borrissol a terra. No sabia pas com se’n podia fer tant.

Les bledes gairebé eren cuites quan va sentir la porta del pis que es tancava. Va mirar el rellotge i ja eren dos quarts tocats de deu.

—Ramon, ets tu?

—Sóc jo, Júlia —va dir en Joan. Va penjar la caçadora al rebedor i va fer un petó a la seva dona que arribava de la cuina eixugant-se les mans amb el davantal.

—No sé pas on deu ser en Ramon. Avui tenia una festa d’aniversari, però ja hauria d’haver arribat. Em fa passar ànsia.

—La culpa és teva. Si no el malcriessis com ho fas. Aquest noi creix com els arbres de la Rambla. Si fos per mi llauraria dret.

La Júlia parava la taula com si no s’escoltés massa en Joan. Sabia que el seu marit era home de molt soroll de boixets i poca punta. Vinga cridar i cridar, d’aquest noi no en farem res, no se l’ha de consentir, però mai no actuava. Per això el deixava dir.

Van sopar sense en Ramon. La Júlia mirava molt sovint el rellotge de paret del menjador, com si el fet de mirar-lo pogués avançar el retorn d’en Ramon.

—Júlia, necessito que m’ajudis. Demà he de fer front a un pagament de gairebé tres-cents euros i no sé pas com sortir-me’n.

La Júlia va moure el cap amb resignació. Sempre la mateixa història. Bé prou sabia en Joan que resoldria el problema en demanar-li els diners just el dia vint-i-cinc del mes, el dia que ella cobrava a l’escola el seu sou de cuinera. Es va alçar de la cadira sense dir ni una paraula i va marxar cap a l’habitació. Va tornar amb un sobre a les mans.

—Té, Joan. Aquí tens els tres-cents euros. Però, pel que més vulguis, si d’aquí a uns dies els pots tornar a portar a casa, fes-ho. Ja saps que, si no, ens costa molt d’arribar a final de mes.

En Joan li va acaronar la mà i només va dir:

—Estic molt cansat, Júlia. Anem a dormir?

La Júlia no va poder agafar el son. Patia per en Ramon. Tan tard i encara no era a casa.

En Ramon es va asseure amb molt de compte, com qui té el cos adolorit, en un banc de pedra del passeig de Gràcia. Abans d’anar a casa li calia asserenar-se.

«Tant me fa que els pares estiguin patint. Més em val arribar a casa tard que arribar-hi entrompat».

Es va aixecar sobtadament, es va recolzar en un arbre i va vomitar.

«Vaja! Això ja és una altra cosa».

Es va eixugar la cara amb el mocador i va tancar els ulls per recordar millor la tarda i, sobretot, la Berta.

—Eh!, tios —havia dit en Pau durant la classe de matemàtiques, i havia engegat a dida el silenci i la concentració que amb penes i treballs havia aconseguit en Maranges—. Sabeu qui fa setze anys avui? La Berta.

«Punyeta! L’aniversari de la Berta, i jo, ni pensar-hi. Segur que a la sortida d’escola hi haurà una festa amb ball i poca llum. Potser avui…».

—Nois, nois. Voleu fer el favor de callar i treballar! —semblava que deia en Maranges enmig de l’esvalot general.

—Berta, que ho celebrarem? —havia preguntat la Mariona.

—Calla, foca! —li havia engegat un altre noi del curs—. Encara que ho celebri, a tu no t’hi voldran. Et fots tots els entrepans.

La Berta, mentrestant, somreia maliciosament, ben satisfeta per l’atenció general que rebia.

«És punyeterament maca. Té les cames llargues i ben fetes, i uns cabells suaus, com d’anunci. Uf! No s’assemblen de res als de la mare, amb aquella permanent tan socarrimada».

—Us espero a dos quarts de set, els de sempre, a casa —havia aclarit per fi la Berta.

«Salvat! Ja tinc festa aquesta tarda. Perquè sí, perquè jo sóc un dels de la colla».

L’hora de matemàtiques s’havia acabat sense que en Maranges hagués pogut acabar les explicacions. Tot just s’havia sentit el timbre, s’havien aixecat i l’havien deixat amb la paraula a la boca. L’home havia alçat les espatlles amb resignació, havia pres els llibres i la carpeta i havia sortit de l’aula sota una pluja de guixos i boles de paper.

«Si els pares sabessin el merder que hi ha en algunes classes, s’esgarrifarien. Ells, tan convençuts que aquesta és la millor escola de la ciutat. O, més ben dit, és la mare que s’ho pensa, perquè el pare… Si fos pel pare, jo ja hauria marxat a estudiar a un altre lloc o estaria treballant amb ell… I a mi, tant se me’n dóna estudiar o treballar, però no vull deixar l’escola, que aquí hi tinc els companys de sempre. I me’ls estimo. Encara que ben sovint em sento diferent d’ells».

—Ei, Ramon —havia dit en Pau mentre baixaven l’escala—. Anem a comprar alguna cosa per a la Berta?

—No tinc calés —havia contestat en Ramon sense gens de ganes.

—La mare que et va parir, Ramon! Mai no tens un cèntim. Apa, vinga —havia afegit en Pau—, baixem cap al centre, que allà segurament trobarem alguna cosa interessant. Jo poso els calés, i tu, la moto.

En Ramon havia fet que sí amb el cap quan ja travessaven la porta del pati. Tenia la moto just aparcada al davant de l’escola. De fet no era la moto que ell hauria volgut, però ja era molt fins i tot haver arribat a tenir aquella andròmina. Quan va complir els catorze anys, va començar una guerra sorda per aconseguir la moto. Alguns dels seus companys la varen tenir aquell mateix estiu, però ell tenia mala peça al teler: a casa hi havia pocs diners, i a la butlleta de notes, quatre insuficients.

«Òndia, com es va posar el pare aquell dia! Mai no l’havia vist tan cabrejat. Una moto?, deia, que vols una moto? T’has tornat boig. Això és un escarni. Nosaltres treballem com uns ases tot el dia perquè el senyoret pugui estudiar, i ell no tan sols no estudia, sinó que, a més, vol una moto com a recompensa pels magnífics resultats escolars. I paf!, em va clavar una nata. Joan, per l’amor de Déu, deia la mare, no li peguis ni li facis crits. És jove i té ganes de divertir-se, per això suspèn, però ja veuràs com l’any vinent ho aprovarà tot a la primera, oi, Ramon? Jo feia que sí amb el cap perquè no gosava badar boca. Finalment vaig fer un pacte amb la mare: quan tragués totes les assignatures d’un curs al juny, ella em compraria una moto. Això sí, seria una moto de segona mà. L’any següent vaig fer tercer d’ESO i me’n varen quedar sis. De moto res, és clar, només faltaria, va dir-me la mare. I vaig repetir tercer d’ESO. Sort que amb mi varen repetir en Pau, la Berta, la Ninon i dos o tres més. Els de sempre, vaja. El segon de primer va ser un èxit. Tot aprovat al juny. Segur que la mare m’havia de comprar la moto, l’hi vaig recordar. Però ella es resistia perquè, en realitat, Ramon, és una mica de trampa comprar-te-la si has hagut de repetir. I així vam passar uns dies. Jo insistia, ella s’hi negava, cada vegada amb menys convicció, però. Per fi va cedir. Una tarda de juliol vam anar al taller del senyor Martínez, un parent del senyor Pere, l’encarregat de la cuina que va morir aquest hivern… El taller, a la Sagrera, era petit i tronat, ple de cargols, eines, greix i algunes motos i bicicletes. Quina moto vols, noi?, va dir-me el senyor Martínez. Una que no sigui massa cara, se’m va avançar la mare. Quin pal, de vegades, la mare! Jo, vaig dir, voldria una moto de 75 cc perquè vull córrer una mica i vull poder portar gent al darrere. Ah, milhomes!, va riure en Martínez, segur que la vols per impressionar les noietes del teu curs. Que estúpid, pobre home, vaig pensar, tot i que no li faltava raó. Ja em veia amb la Berta asseguda al meu darrere, passejant pels carrers de Barcelona, una cama aquí i l’altra allà, els braços a la meva cintura, el seu cos contra el meu, l’alenada humida a tocar el coll. Ei, xicot, desperta’t, va dir-me en Martínez, et pregunto si aquesta et fa el pes. “Aquesta” no estava malament del tot. Era una Vespa Primavera blava que, amb algun retoc, podia quedar com nova. El cor em va fer un bot. Per fi la tindria! En Martínez va dir-nos que l’havia de repassar perquè se li havien de canviar les bugies i netejar el carburador. La mare li va deixar uns quants bitllets com a paga i senyal. Torneu d’aquí quinze dies que ja la tindré a punt, va dir-nos en Martínez per acabar. Dues setmanes més tard, jo anava amb la meva moto nova».

—Tope, titi, la teva moto —havia dit en Pau quan ja arribaven al centre—. Jo al·lucino per un tubo amb una màquina com aquesta. M’agradaria tant que els meus pares me’n compressin una d’igual. Però, amb les mates penjades de primer, no tinc cap possibilitat.

Amb la cadena havien lligat la moto a un fanal i havien entrat a una botiga d’objectes de regal. Hi havia targetes de colors i sobres fent conjunt; carpetes de cartró estampades, ratllades i llises; llibretes i blocs de totes les mides i colors possibles; plomes estilogràfiques o llises o amb dibuixos: estrelles, llunes, cors…

—Aquesta! —havien dit tots dos alhora en veure la ploma de cors vermells. I s’havien mirat amb una certa animadversió.

«Merda! Ja hi som. Per què en Pau s’ha hagut de penjar de la Berta com jo? Amb tantes noies maques com hi ha a la classe, ens hem hagut de fixar tots dos en la mateixa. I ara, vinga, a veure qui pot més. Sort que aquesta història no ens ha enemistat. Gairebé em vaig pensar que això passaria quan, en començar el curs, la Berta es va quedar bocabadada amb la meva moto. Súper, Ramon, deia, és súper. I en Pau em mirava amb ràbia, amb uns ulls que deien: traïdor, tu que mai no tens un cèntim, ara em surts amb aquest ciri trencat. Després, però, en Pau m’ha perdonat, perquè li he deixat portar la moto moltes vegades. És clar que és lògic que l’hi deixi: ell, sempre que cal, paga les consumicions del bar, les entrades del cine i, ara, el regal de la Berta».

S’havien somrigut i la tensió s’havia fos.

—Ens la pot embolicar per a regal, sisplau? —havia dit en Ramon en donar la ploma a la venedora.

—Són deu euros.

Era tard. Si volien arribar a temps a la festa de la Berta, s’havien d’afanyar. Havien enfilat el passeig de Gràcia. Encara era clar. Els dies s’allarguen a la primavera. El cel era dens, brut, de color de gos quan fuig.

La Berta vivia en un àtic gran, al carrer de Mandri.

Una minyona uniformada havia obert la porta. Ja els coneixia. Sovint, en acabar les classes, anaven a aquella casa confortable a escoltar música, a berenar, a parlar.

—Netegeu-vos les sabates i entreu, nois —havia dit la Puri, i s’havia quedat plantada al costat de la porta per comprovar que les seves ordres eren executades.

«Aquesta dona em recorda les minyones que van a comprar al colmado del meu pare. S’ha de tenir estómac per aguantar els crits de la mare de la Berta. Que mira que n’és, d’antipàtica. Però la Puri com si res. Ella diu que, quan el seu promès torni de la mili, deixarà de fer feines i es casaran».

—Així, ja podeu passar.

Havien entrat a l’habitació de la Berta. Els altres quatre de la colla ja havien arribat. La Berta s’havia tret els texans que al matí havia dut a l’escola i portava una mena de xandall de color de rosa.

«Llàstima. M’hauria estimat més que es posés una faldilla. M’agrada veure-li les cames tan llargues. També està prou bé, però, amb això que porta».

L’habitació de la Berta era molt diferent de la d’en Ramon. Era molt gran, molt espaiosa. En un angle de l’habitació hi havia el llit de fusta clara, amb molts coixins. La Berta i les altres tres noies s’hi estaven assegudes. La Berta parlava i gesticulava molt; sempre portava la veu cantant.

En Pau s’havia apropat a la Berta i li havia donat el regal.

—Té, Berta, de part meva i d’en Ramon.

—Tope guai! —havia dit la Berta després de desembolicar la ploma.

En Ramon i en Pau havien rebut un petó a la galta, i els altres havien aprofitat l’ocasió, els petons i la ploma per fer algun comentari irònic. Tots estaven pendents del desenllaç de la història. La Berta, tard o d’hora, havia de prendre partit.

«Tan a la vora que vaig ser de lligar-me-la durant les convivències d’escola d’aquest curs. Tan ben planejat que ho tenia tot. El nostre tutor, en Planes, va explicar-nos que la casa on dormiríem tenia habitacions dobles. Ja podeu anar-vos triant la parella. Del mateix sexe, va afegir, per aturar els riures descontrolats de la classe. En Pau estava malalt, així que en Xavier i jo vàrem decidir de dormir junts. En Xavier em va picar l’ullet. No t’amoïnis, noi. Si necessites l’habitació per a tu i la Berta, jo tocaré el dos una estona. Quin amic, en Xavier! Mai no m’ho hauria pensat. També és veritat que em semblava una mica lleig fer-li aquesta mala passada a en Pau, però la Berta s’ho valia. El dia abans de marxar vaig aturarme a la porta d’una farmàcia. Volia comprar una capsa de preservatius. A través de la porta de vidre podia veure les tres persones que hi havia a l’interior de l’establiment. Em vaig esperar pacientment a la vora de deu minuts per tal que els clients acabessin, sortissin i em deixessin fer sol la meva compra especial. Quan ja sortia l’últim i jo anava a entrar, em va passar al davant una senyora. Em vaig tornar a quedar a fora i vaig encendre un cigarret. Nerviós, observava la conversa entre la clienta i el farmacèutic. No acabaran mai? El farmacèutic li ensenyava unes capses, ella se les mirava i deia que no amb el cap. Jo em rosegava les ungles. Per fi va trobar el que buscava, va pagar i em va deixar el camí lliure. Vaig entrar a la farmàcia sense sort; darrere meu va entrar una parella. Em vaig apropar al taulell i molt baixet i molt de pressa vaig dir: una capsa de preservatius, sisplau. Com dius, noi? Parla més fort, que no et sento. Vull una capsa de preservatius, vaig repetir gairebé amb el mateix to de veu. Ah! Que vols preservatius, va dir el botiguer, i el local es va omplir amb aquesta paraula. Les parets s’inflaven i em retornaven com un eco: preservatius, ius, ius… Vaig mirar de cua d’ull la parella que s’esperava, convençut que m’observaven i xiuxiuejaven. La parella discutia alguna cosa amb interès i m’ignorava totalment. De quants la vols: de sis o de dotze? Mmm, de dotze, vaig contestar jo, optimista. I tan optimista! Encara la tinc sencera. Els campaments d’escola van ser, des del punt de vista de la meva iniciació sexual, un desastre. No me’n vaig pas endur el gat a l’aigua».

La Puri havia tret el cap per la porta:

—Us porto el berenar, nois.

Havia deixat un safata plena d’entrepans i coca-coles al damunt de la taula d’estudi de la Berta. Havia tancat la porta, després de recomanar que no posessin els peus sobre el llit.

—Berta, no tens alguna birra? —havia preguntat en Ramon—. Jo amb les coques no m’hi faig; tenen gust de medicament.

—Vine amb mi i ho mirarem, però no facis soroll, que la Puri no ens senti.

Havien anat a la cuina. Els pares de la Berta no s’estaven de res. La nevera era ben proveïda.

—Saps que aquest cap de setmana hem pensat d’anar a Tossa a la casa que tenen els meus pares? Què et sembla, podràs venir?

«Hòstia! Un cap de setmana amb la Berta. Això no m’ho puc perdre».

—És clar que vindré. Ja ho has dit als altres?

—Sí. L’Anna i en Xavier han dit que puc comptar amb ells. En Pau i la Montserrat s’ho han de pensar. No saben si tindran prou calés.

«Fantàstic! Tant de bo no vingui en Pau».

—Quant costarà?

—Pel cap baix vint-i-cint euros.

«Merda! Com ho faré per tenir vint-i-cinc euros d’aquí a dissabte?».

—Au, anem.

Havien agafat unes quantes cerveses. La colla les va consumir de pressa.

Havien apagat tots els llums i només quedava encès el del flexo de la taula d’estudi, amb la pantalla girada cap a la paret per esmorteir-ne encara més la claror. Una cançó suau de Stevie Wonder feia l’ambient més càlid i més dolç. Havien anat a buscar més cerveses i l’alcohol ja havia començat a fer el seu efecte. La Montserrat i en Xavier, asseguts a terra, parlaven amb les mans nuades i els ulls fits en els ulls de l’altre. En Ramon tenia la Berta molt a la vora, li havia posat una mà a l’espatlla i ella no s’havia enretirat. Cada cop se sentia menys amo de la situació. La cervesa li pesava a l’estómac i al cap, la llengua se li trabava, els ulls se li ennuvolaven.

—Nois, què feu amb l’habitació tan fosca? —havia preguntat la mare de la Berta en obrir, sobtadament, la porta—. Enceneu els llums i ventileu l’habitació, que fa una pudor de tabac inaguantable. Berta, ja saps que no m’agrada que fumis.

Havien marxat a les nou tocades.

En Ramon es va aixecar del banc del passeig de Gràcia, va cavalcar la moto amb el cos encara malalt i un únic pensament al cap.

«A partir d’ara i sigui com sigui, m’ho muntaré per tenir calés».

«Uf! No em puc pas llevar amb aquest maldecap, culpa de totes les birres d’ahir vespre. I aquest matí a dos quarts de vuit, la mare: Ramon, aixeca’t, faràs tard a l’escola. I jo: no em trobo bé, no puc pas anar a l’escola. I, doncs, què tens, Ramon? Vols que avisi el metge? Un metge! No el necessito pas, mare, el que necessito és quedar-me a casa i descansar. I dormir la mona, he pensat, però no l’hi he dit. I quin maldecap. No hi ha manera de treure-me’l del damunt. L’única solució que tinc és quedar-me quiet, com si tingués el cap de vidre i només amb un moviment, plaf!, se’m pogués trencar en mil bocins. Ves, quina fila quan la mare arribaria: tots els trossets de cap escampats per l’habitació, i ella es lamentaria: ja ho deia, jo, que aquest noi necessitava un metge. I vinga a recollir trossets de cap d’en Ramon i mirar d’enganxar-los».

Va deixar passar part del dia al llit, sense poder dormir i sense poder deixar de barrinar, malgrat que les idees no eren fluïdes. Arribaven a batzegades i, tal com arribaven, es perdien en una boira espessa. Després, però, les recuperava.

«He de resoldre el meu problema econòmic perquè ja comença a fer pudor. La setmanada que em dóna la mare no m’arriba quasi per a res. Amb prou feines per pagar algunes begudes al bar i per omplir, de tant en tant, el dipòsit de la moto. De tant en tant, però, només, perquè massa sovint l’ha d’omplir en Pau, i ell també, últimament, va molt curt de calés. I d’altra banda és una bronca passar-se la vida pidolant: Pau, em pots pagar la benzina? Berta, em deixes deu euros? I la mare no vol ni sentir a parlar d’augmentar-me la setmanada. Encara prou que fa, pobra dona. Ara, que si fos pel pare, ni un euro no rebria. Quan jo tenia la teva edat, sempre diu, ja sabia què era una setmanada; però no me la donaven perquè sí, com a tu, jo me la guanyava fent d’aprenent en una tenda on venien formatges a l’engròs. I cada setmana, després de cobrar, era jo qui lliurava la setmanada als meus pares. El pare sempre amb les mateixes històries! I jo? Jo també he de fer alguna cosa per guanyar diners. Però, què?, per guanyar tots els que necessito. En necessito molts per aguantar la marxeta de la Berta i en Pau. I en necessito aviat per poder anar a Tossa aquest dissabte i diumenge».

Quan ja eren a la vora les cinc de la tarda, es va llevar, va descórrer la cortina de la finestra i va veure que el dia era tan lleig com el seu estat d’ànim. Presagiava tempesta.

Es va posar sota el raig d’aigua de la dutxa i s’hi va quedar una bona estona amb els ulls tancats, en un intent d’eliminar el maldecap i l’agror d’estómac.

«S’ha acabat de fer cangurs. Per quatre quartos que et donen, no serveix de res perdre una nit de dormir o de sortir o de no fer brot a casa. Un negoci, alguna cosa important necessito».

Va sortir de casa amb el pas elàstic de les sabatilles esportives, dels texans gastats, i d’un humor força menys ombrívol.

Conduïa la moto, que sempre l’ajudava a sortir dels pous de malhumor o malenconia, carrer amunt. Una cama a cada banda, prement fort el seu cavall mecànic. El cos tirat endavant, més endavant, potser, del que calia. Les mans agafades amb força al manillar, la dreta donava gas. Cada cop anava més de pressa. Per girar a les cantonades, s’obria i s’inclinava, el genoll gairebé tocava a terra. Després, recuperava la verticalitat. Més gas. Els cabells, al vent; el vent, a la cara. Esquivava els cotxes temeràriament. S’inclinava més. Volava, quasi.

Va aturar la moto en arribar a una plaça del barri de Gràcia. Allí a la vora hi havia un bar que no formava part dels que ell visitava normalment, però que li cridava l’atenció. Era el Quina son tan dolça. Hi va entrar.

El local era ple de gent que parlava poc i bevia molt, amb fum de cigarrets i heavy rock. En Ramon es repenjà a la barra i va mirar al seu entorn.

En un racó, assegut, hi havia en Quim. Feia gairebé un any que no el veia. De fet, no l’havia tornat a veure d’ençà que van acabar el segon de tercer d’ESO. Els pares d’en Quim, en constatar ja definitivament la poca afició que tenia el noi pels estudis, havien dit prou, s’ha acabat, i, vist l’interès que tenia per la mecànica, l’havien posat en un taller a fer d’aprenent.

En Ramon el va haver de mirar dues vegades per reconèixer, en aquell ésser escardalenc, el xicot que ell recordava. Mai no havia estat especialment gras i alt, però ara el seu aspecte demacrat feia basarda. Tenia la cara xuclada i els ulls, enfonsats a les conques i envoltats de violeta, es perdien en una expressió cansada i malalta. Semblava de cera, tan trencat era el color de la seva pell. Anava despentinat, i un ble de cabells greixosos li queia pel front. Duia una gavardina militar vella i ronyosa que accentuava el seu aire despenjat. La nou del coll, prominent, es passejava amunt i avall a cada glop que en Quim bevia.

En Quim va deixar al seu davant un vas llarg amb una beguda i glaçons, un gintònic probablement. Va agafar un paper de fumar del llibret vermell i el va deixar damunt de la taula de marbre. Va buidar el contingut d’un cigarret ros sobre el paper de fumar. Es va treure una pedra de la butxaca i en va estovar un tros amb la flama de l’encenedor. Després, amb el polze i l’índex de la mà dreta, ho va anar esmicolant i ho va deixar caure entre els brins de tabac ros. Amb molt de compte ho va barrejar. Va agafar el paper de fumar carregat amb la barreja, cada extrem amb una mà, i el va acanalar ajudant-se amb els índexs. Va distribuir la barreja al llarg de la canal de paper. Va enretirar els índexs de cada extrem de la canal i amb els polzes i els cors va prémer el contingut fins arribar a donar-li forma cilíndrica. Va passar la llengua per la vora lliure d’aquell cilindre blanc, va humitejar el paper, va cargolar el cigarret i després en va tancar un dels extrems entortolligant-lo amb l’índex i el polze. Es va treure un bitllet de metro de la butxaca, en va trencar un tros, el va enrotllar i el va posar a l’altre extrem del cigarret, a tall de filtre. El va encendre amb parsimònia. Semblava absent.

—Quim.

Va aixecar el cap desconcertat i va mirar en Ramon sense poder-lo reconèixer.

—Sóc en Ramon. En Ramon Serrat. Em recordes de l’escola?

En Quim va fer que sí amb el cap i va insinuar un somriure, però va continuar sense parlar. Li va assenyalar la cadira buida perquè s’assegués amb ell i li va passar el cigarret. En Ramon va inspirar profundament i va tancar els ulls.

«Collonut. De primera qualitat, aquest peta. D’on deu treure el costo, en Quim?».

Va fer una segona pipada i li va retornar el cigarret. En Quim va tornar a fumar i continuava mut.

«No ho entenc. Deu estar molt fotut, pobre, per anar pel món amb aquest aire tan trist. Ell que sempre estava de tan bona lluna a l’escola. Sempre ens feia riure a tots. Encara recordo aquella tarda que la de llengua castellana ens llegia fragments de Fuenteovejuna perquè després n’havíem de fer un comentari de text. Alguns de nosaltres interrompíem de tant en tant la lectura i deixàvem anar una frase d’anglès que en aquell moment estava de moda. Too much for my body, dèiem. La de llengua estava cuita i deia, calleu, sisplau, cada cop amb menys paciència. De sobte, algú de la classe, ja no recordo qui, va dir una vegada més, too much for my body, i la de llengua va saltar, qui ha estat? Vull saber qui ho ha dit, i se’n va fora de classe. Fuenteovejuna, senyor, va contestar en Quim. I fins i tot ella va haver de riure. Un altre dia, amb la de llengua catalana analitzàvem frases subordinades. Recordo un incident especialment divertit amb en Quim. La frase que havíem d’analitzar deia: M’agrada que em regalin flors. En Quim havia de trobar-ne el subjecte i, sense pensar gens, va dir que era jo. La de llengua, carregada de bona voluntat, li explicava que jo no podia ser el subjecte del verb m’agrada. Jo no agrado, va dir la de llengua. Ah, no?, va contestar en Quim, doncs jo sí que agrado. I tothom reia. I ara, fixa’t, amb aquest posat de tòtil no faria riure ningú. Més aviat fa plorar».

Van continuar passant-se el canuto sense parlar. En Quim mirava a terra i en Ramon no sabia massa bé on mirar.

Tot d’una en Quim va parlar:

—Com et va la vida, tio?

—Mira…, d’aquella manera. I a tu, Quim?

—Home, jo no em puc queixar. Totes em ponen.

«Noi, doncs, si no li arriben a pondre…».

—Fas una mica de mala cara, si vols que et digui la veritat.

—D’això no n’has de fer cas. Porto massa nits que dormo poc i fumo molt. Tinc més feina de la que puc fer.

—De nit, treballes? Que feu hores extres al teu taller?

En Quim va esclatar a riure, amb un soroll esquerdat i desagradable. No era pas el riure que en Ramon li recordava. Era un altre de molt més groller, de més cínic, com si en Quim en un any hagués viscut moltes coses, massa, potser, per pair-les; i massa desagradables, potser, per oblidar-les. En Ramon observava el seu company que es movia convulsivament i tirava la cadira cap enrere.

—Mira que ets il·lús, col·lega. Potser sí que et penses que amb el sou que guanyo al taller podria pagar-me uns puros com aquests.

En Quim es va treure la pedra de la butxaca i la va posar gairebé arran de nas de l’altre.

—Saps què és això? Cinc gambes de ful. Fixa’t bé què et dic, cinquanta euros de xocolata. I això no és res. A casa en tinc deu talegos més. I sempre que vull en tinc tanta com vull. I saps per què?

En Quim va exhibir un feix de bitllets de deu. Potser n’hi havia quinze. Els remenava davant d’en Ramon, que s’havia quedat bocabadat.

—Què me’n dius d’aquests bitllets?

Els ulls d’en Quim havien recuperat una certa vivor. Es va arromangar la gavardina perquè es notava acalorat. El front se li va amarar de suor. Va tancar la boca amb un rictus amarg.

En Ramon, per fi, va reaccionar.

—Com t’ho fas per tenir tanta pasta, col·lega?

En Quim li va explicar la història. El taller on treballava era propietat d’un amic del seu pare. Quan hi havia entrat, al mes de setembre, s’havia sentit molt desplaçat. Dels sis operaris que hi feien feina, cinc eren molt més grans que ell. Tots passaven dels vint-i-cinc. Només es podia entendre amb en Tomeu, que tenia dinou anys acabats de fer. Els primers temps, però, havien estat molt durs perquè en Tomeu li prenia el pèl constantment. Deia que en Quim no sabia res de la vida. Acabes de sortir del niu, repetia insistentment, però jo t’ensenyaré a volar. I l’havia ensenyat a volar a la seva manera. Les primeres trompes les havia conegudes amb en Tomeu.

—Sortíem del taller a les vuit i anàvem a algun local. En Tomeu em va ensenyar a beure ginebra, whisky i vodka. Però aviat jo vaig començar a tenir problemes per seguir-lo en totes aquelles xerinoles. No m’arribaven els calés perquè a casa em controlaven el sou i me’n feien donar una quantitat per contribuir a les despeses familiars.

En Quim havia confessat a en Tomeu que ell no podia mantenir aquell ritme de disbauxa. En Tomeu ho havia resolt en una tarda. Li havia presentat uns pinxos que traficaven amb droga.

—I m’he enrotllat amb ells, tio. Ara guanyo tanta pasta com vull i més. L’única cosa que he de fer és vendre tot el material que em passen cada quinze dies.

En Ramon tenia les mans fredes d’escoltar tota la declaració d’en Quim i una idea va començar a fer-li pampallugues en el cervell.

«Aquest és el negoci que em cal per sortir-me’n d’una vegada».

Es va remoure a la cadira excitat amb aquell pensament, amb aquella promesa, gairebé immediata si podia convèncer en Quim que li calia un soci per millorar el comerç, i espantat —s’ho va haver de reconèixer— per tot aquell món desconegut i perillós.

«Perillós. Molt. Potser massa. A veure si em trobaré enxampat en alguna xarxa de delinqüents i fent aquesta cara de pomes agres i d’estar-se morint que fa ell».

No es decidia a iniciar la negociació. No ho acabava de veure clar, tot plegat.

En Quim coneixia bé els problemes de diners de l’altre. No perquè mai n’haguessin parlat, sinó perquè no costava gaire d’imaginar-se’ls. Només calia comparar els estils de vida tan diferents de la resta dels companys d’escola, que ell recordava molt bé, i en Ramon, i observar els esforços, sovint desesperats, que feia ell perquè les diferències no es notessin. Era fàcil treure’n conclusions.

—Et faré una proposta, Ramon; perquè m’enrotlles. Els quincates dels qui t’he parlat busquen algú que pugui introduir droga a les escoles de la part alta de la ciutat. Em penso que tu podries fer bé aquest servei. Si vols, te’ls presento i arribes a un acord amb ells.

En Ramon tenia les mans, fredes, al damunt de la taula de marbre, freda. Va prémer un bri de tabac amb el capciró de l’índex i, després, amb l’ungla del polze el va llençar a terra, abans de començar a parlar.

—No sé què dir-te, Quim. No n’estic massa convençut. No m’acaba de fer el pes.

—Tens por? No siguis mangui, noi.

Entre discussions i canutos van passar una hora més. Eren les set quan van decidir fumar-se l’última trompeta per celebrar l’adhesió d’en Ramon a la societat.

En Ramon se sentia nerviós. Inspirava cada pipada amb vehemència com si en allò li anés la vida. Sentia el cap tèrbol i els ulls envermellits. Necessitava respirar aire pur. A un quart de vuit es va acomiadar d’en Quim.

—No te’n vagis, encara. Et vull fer un regal i un préstec. Et regalo les cinc gambes de ful perquè te les fumis d’aquí a una estoneta amb tota la basca d’amics de la classe. I té, també, trenta euros en concepte d’avançament pels nostres futurs negocis.

En Ramon es va animar una mica quan es va trobar amb aquells dos presents a la mà. Va dir adéu i li va prometre que a les onze en punt, aquell vespre, es trobarien al passeig del Born per poder conèixer els quinquis que l’havien de convertir en camell.

Se’n va anar amoïnat.

Hola, Ninon, és tan tard que ja hauria de ser al llit, sobretot si tenim en compte que a mi em costa molt de llevar-me quan he dormit poc i que, a més, demà tinc un examen de lite i no n’encertaré ni una si estic endormiscada. Però tinc moltes ganes d’escriure’t. Més ben dit, en tinc necessitat.

Ets una burra, maca! Em fa tanta ràbia que et carreguessis una altra vegada el tercer d’ESO i que els teus pares t’hagin posat interna. Apa, que bé que t’ho deia jo: Ninon, estudia més que, si no, no aprovaràs. I tu com si sentissis ploure, i, al final, al juny, un grapat de carbasses, i, ara, l’internat de l’Ametlla. Per culpa d’això no tinc ningú amb qui parlar; les altres noies de la classe cada dia són més bledes. Només saben parlar de vestits i de nois.

I pensar que el pròxim cap de setmana anirem a Tossa i tu no hi seràs!

Ahir va ser el meu aniversari. Ja sé que ho saps perquè aquest matí he rebut la teva postal. M’ha agradat moltíssim. D’on l’has treta? No n’havia vist mai cap com aquesta. És xulíssima la finestreta del davant amb les cortines de paper i les flors dels testos de roba. I, quan he obert la finestra, les quatre ratlles que m’has escrit:

Felicitats, gran Berta.

L’any que ve penso celebrar-ho amb tu.

Quilos de petons.

Ninon

Vaig fer una festa a casa i va ser molt divertida. Van venir tots els de la colla i tan sols hi faltaves tu, com a la cançó d’en Sisa.

Vaig tenir força regals. Jo volia que els pares em compressin un anorac nou per anar a esquiar, però ja saps com és la meva mare. Va dir que el de l’any passat encara m’anava bé i no estava vell. Així que res d’anorac. Em van fer un obsequi més modest, una agenda molt bonica, que la mare diu que, si ens posen la vida massa fàcil i amb tots els luxes, ens farem malbé. Els avis em varen regalar un ninot de drap que té la panxa buida i duu una cremallera. Serveix per desar-hi el pijama. No m’agrada gens. De vegades els avis em tracten com si encara fos petita. En canvi, l’àvia Mercè ho va encertar. Em va regalar una colònia fantàstica. Avui ja me l’he posada i fa molt bona olor.

En Pau i en Ramon em van portar una ploma de plàstic transparent amb uns cors vermells. Tu ja t’imagines a quines plomes em refereixo. Em va fer molta il·lusió. Ja saps que tots dos em van al darrere. A mi em fa una mica de gràcia això de veure’ls penjats de mi. Però també em fa una mica de ràbia perquè tota la classe en va plena, d’aquesta història. Tots esperen que un dia o altre em decideixi i en triï un. I jo com si sentís ploure perquè a mi qui m’agrada de debò és en Raül, aquell noi que ara fa segon de Batxillerat. El recordes? Doncs, en Raül no em fa ni gota de cas. Per mi que ni s’ha adonat que existeixo. Quina mala sort, oi?

Encara no t’he explicat perquè tenia, tinc, tanta necessitat d’escriure’t. Estic molt amoïnada per en Ramon.

Ja saps que en Ramon té com un sentiment d’inferioritat davant nostre. Vull dir que és com si se sentís diferent de tots nosaltres perquè ell ve d’una altra classe social. El fa patir molt, per exemple, el fet que la seva mare sigui la cuinera de l’escola i, encara que jo sé —i ho sé segur perquè l’he vist parlar amb ella i fer-li moixaines— que se l’estima, se sent cohibit quan anem a dinar i ella és darrere del taulell que separa la cuina del menjador. Aleshores, ni se la mira. Com si fos un crim això de ser cuinera. M’entren ganes de fer-li un petó —que de segur que mal interpretaria— i dir-li, què més voldria jo, Ramon, que tenir una mare com la teva i trobar a casa menjars ben cuinats com els que tu menges. Però mai no l’hi he dit.

I la mania dels diners. Sempre li sembla que té menys diners que nosaltres. Bé, sí, és veritat que hi ha algú de la colla que té una setmanada molt més elevada que la nostra, però, en general, ja saps que més aviat tots anem una mica curts de money. El que passa és que ell gasta més que ningú. Sobretot perquè beu molt —d’això també te n’he de parlar— i, a més, com que li agrada fer el fatxenda, li encantaria sempre pagar les consumicions del bar. Al final, és clar, sempre les acabem pagant els altres, que encara no ens ho hem polit tot a base d’entrades al cinema, begudes alcohòliques o benzina per a la moto.

Bé, tot això que t’explico, tu ja ho saps de l’any passat i dels anteriors. Però aquesta tarda ha passat una cosa nova molt estranya. Érem tots al bar que hi ha a prop de l’escola, allà on anem sempre, i ja eren les vuit del vespre, quan ha arribat en Ramon, que avui havia fet campana. Anava totalment penjat. Tenia els ulls vermells i molt tèrbols i quequejava una mica en parlar. M’ha fet angúnia veure’l tan torrat, encara que això no ha estat el pitjor. Hi ha hagut altres coses que m’han deixat ben parada i una mica espantada.

S’ha apropat a mi, m’ha fet un petó i m’ha dit, per molts anys, Berta. I m’ha donat un paquet petitó. L’he desembolicat encuriosida i, també, una mica incòmoda. Saps què n’ha sortit, de dins? Una polsera, una cadeneta que, pel cap baix, li ha costat vint euros. Ets boig, li he dit, fent el gest de tornar-li la polsera; no em pots fer un regal com aquest. No sóc boig, m’ha contestat, tancant-me la mà perquè me la quedés; sóc ric. I ho deu ser, de ric, perquè més tard, quan ja marxàvem, ha volgut pagar les consumicions de tots, que pujaven una mica més de deu euros.

D’on pot haver tret tants diners? És un misteri que no he arribat a esbrinar. Tot plegat, però, no m’agrada. A més, com et deia abans, trobo que beu i fuma massa. Aquesta tarda, per exemple, ha arribat ben col·locat i, a sobre, ha continuat fumant i bevent mentre hem estat junts, fins a quarts de nou. I ahir, a la meva festa d’aniversari, va beure més ell sol que tots els altres plegats.

Ja ho veus, Ninon. No sé pas què dimoni li passa a aquest xicot.

A mi, en canvi, sí que sé el que em passa en aquests moments: tinc una son que em moro. Per tant, adéu.

Molts i molts petons.

Berta

PS —Estudia!

En Ramon havia deixat la moto lligada en un fanal, just davant de l’antic mercat del barri. Es va mirar l’edifici i, com tantes altres vegades, per exemple a l’última revetlla de Sant Joan, li va semblar molt bonic.

Va clavar una puntada de peu a un paper de terra i, amb les mans a les butxaques dels texans, començà a caminar cap al passeig. Xiulava una tonada de moda i mirava de controlar els pensaments ràpids que li passaven pel cap, tan aviat lluminosos, com després sinistres. Oscil·lava entre la sensació gloriosa de saber-se ben a la vora del seu somni més preuat, i l’angúnia de veure que s’estava endinsant en un món que no coneixia, però que, de segur, era indesitjable.

«Si no fos perquè necessito calés per anar-me’n a Tossa amb la Berta aquest pròxim cap de setmana, ara mateix fugiria i m’oblidaria de tota aquesta història, ja que no veig pas clar de ficar-me en aquests negocis… Au, vinga, no siguis gallina. Sempre pensant que necessites calés i que et cal guanyar-ne a cabassos i ara que hi ets tan a la vora… Ara no pots tenir por! No, no tindré pas por, que la mare sempre diu que per anar per la vida s’ha de ser audaç».

Encara no havia arribat al centre del passeig, quan ja va veure la silueta d’en Quim i dos xicots, o dos homes, no ho veia prou bé, que xerraven amb ell. Es va apropar al grup amb passes petites, com si volgués retardar la trobada. Es va aturar al costat d’ells amb un posat displicent.

—Bona nit.

—Hola! —va dir en Quim. I va afegir, donant la mà a en Ramon—: Aquest és el xicot de qui us he parlat, en Ramon.

—Hola. Jo sóc el Lolo.

El Lolo era un home jove, d’uns vint-i-cinc anys. Alt com un sant Pau, semblava que tingués un mal d’estómac permanent perquè anava encorbat com si un dolor agut li doblegués el cos. Però no era aquesta la causa, més tard en Ramon ho va poder comprovar, sinó que la seva alçària desmesurada l’havia ensenyat i obligat a ajupir-se sempre una mica perquè els altres no haguessin d’allargar massa el coll per poder parlar amb ell. Tenia uns ullets petits, brillants i molt junts, i un mig somriure trencat, de persona que n’ha vist de tots els colors. Li va allargar una mà prima, d’ungles llargues i endolades. Les mànigues de la jaqueta li anaven, almenys, cinc centímetres curtes i no duia camisa. Van encaixar les mans.

—I jo sóc el Catxes.

En Ramon es va mirar l’altre home. Realment semblaven el pa i la torna. Si el Lolo era llarg i prim, aquest era baix i gras. La seva cara era com un pa de ral, amb una papada que quasi se la podia trepitjar. La roba, però, tampoc no li anava a la mida. La camisa li tibava tant que semblava que els botons li podien saltar d’un moment a un altre. Entre botó i botó, la camisa s’obria i deixava veure trossos de pell de la panxa blancs com glops de llet. Molt més blancs que no pas la camisa. Quina sensació de pobresa i brutícia irradiaven aquells dos homes! Aquell era, doncs, el món on ell havia de fer els negocis de la seva vida?

—Anem a seure en aquell banc —va dir en Quim.

El Lolo i el Catxes van iniciar una conversa amb en Ramon que més aviat semblava un interrogatori. Ho volien saber tot. L’edat que tenia.

—Tio, ningú no diria que tens setze anys, sembles molt més gran. És clar que, ja se sap, els qui aneu ben peixats, sempre teniu bona pinta.

Però pensaven que era millor que tingués aquell aspecte sa i fort, i li calia ser-ho realment si arribava el moment de córrer perseguit per la policia.

—Et serà més fàcil escaquejar-te de la pasma.

En Ramon es va posar a tremolar només de pensar en aquella possibilitat, però no el van deixar pas que s’entretingués gaire estona en la idea. L’interrogatori continuava novament. A quin barri vivia? A quina escola estudiava?

Que vivia a l’Eixample? Doncs això no els era de gaire utilitat. Aquella zona la tenien molt ben coberta. Hi tenien cinc camells que treballaven prou bé. En canvi, la part alta de la ciutat no la tenien gaire explotada, sobretot les escoles. Volien saber també com era la seva escola i quines possibilitats tenia en Ramon de contactar amb altres col·legis de la zona.

En Ramon els va explicar que la seva era una escola molt gran, de més de mil alumnes, la qual cosa, a parer dels traficants, permetia de considerar un mercat potencial força interessant, sobretot si es tenia en compte que alguns dels alumnes d’ESO o Batxillerat ja estaven iniciats en la droga.

—Com s’ho fan per lligar ful? Mai no heu tingut un camell a l’escola?

En Ramon va explicar que sí, que n’havien tingut un fins al gener passat. Era un xicot de segon de Batxillerat que durant uns dos anys havia introduït la droga a l’escola. En el viatge de fi d’estudis, però, els professors l’havien enxampat a ell i a dos més fumant en una habitació de l’hotel. Després d’un interrogatori hàbil i llarg havien aconseguit que el camell confessés, i la direcció, secundada pel claustre de professors, havia optat per expulsar-lo. Des d’aleshores no tenien ningú que els facilités costo i, sovint, els era difícil de comprar-ne. Tots se’n queixaven.

—Millor. Així et serà més fàcil de col·locar tot el material. I què me’n dius de les altres escoles?

En Ramon pensava que no tindria dificultat per posar-s’hi en contacte. Ell era una persona amb facilitat pel tracte i sabia fer amics molt ràpidament.

—Pensa que setmanalment hauràs de vendre molt ful. Tant com per arribar a donar-nos un benefici de trenta mil talegos. Per a tu te’n quedaran deu mil.

També volien saber com eren els seus pares. Si estava molt controlat o ho estava poc. Si la mare li escorcollava les butxaques. Si podia tornar a casa seva a l’hora que li semblés bé o calia que arribés a l’hora que fixaven els seus pares.

En Ramon veia el grup i sentia la conversa com si fos una pel·lícula; com si res de tot allò li estigués passant a ell.

«És com un malson. M’agradaria ser a casa a la sala i estar veient la televisió amb els pares després d’haver-me menjat un plat de bledes o el que fos. I sentir els comentaris del pare, sempre desconnectat del que en aquell moment surt a la pantalla: Ai, senyor, aquest cansament que tinc no és d’aquest món. O bé, que difícil és la vida i que car és tot. I també, en els meus temps tot era diferent. Ni que fos un vell, el pare! I escoltar la mare entusiasmada amb el serial de moda, parlar dels protagonistes com si participessin de la vida familiar: Mira, aquesta, tan mosqueta morta que semblava dijous passat, i avui feta una bandarra. O bé: té, ara es descobrirà que el noi no és fill del marit sinó de l’amant. I jo que habitualment passo de tota aquesta xerrameca, ara donaria qualsevol cosa per ser allà i poder escoltar-la».

En Quim va intervenir per demanar que agilitzessin els tractes.

—No ens hi estarem pas tota la nit!

El Lolo es va treure un paper doblegat i llefardós de la butxaca, el va fer desplegar i el posà pla al damunt del banc. El paper mostrava un croquis de la ciutat. Unes ratlles gruixudes de color vermell delimitaven uns quants carrers de la part alta i, a dins de la zona, hi havia una dotzena de creus també vermelles.

—Aquesta és la teva zona d’operacions, tio —va dir el Catxes, mentre amb l’índex en resseguia els límits vermells—. Ni somiïs de sortir de l’àrea que t’hem assenyalat. Tindríem represàlies.

Li van explicar que cada banda de traficants operava en una àrea determinada de cada districte, la que se li assignava. Quan una de les bandes envaïa el terreny de les altres, automàticament es produïa una reacció violenta dels invadits, s’establia una lluita i podia acabar fins i tot amb morts i ferits.

—La podries dinyar si et curressin ben currat.

En Ramon notava que li costava molt d’empassar la saliva. Tenia pressa per acabar. Ja s’imaginava la pallissa, i la mort que li tocava els talons.

—I les creus, què signifiquen?

—Cada creu representa una de les escoles on volem que t’introdueixis.

Li indicava cada creu i li anomenava una per una les escoles, que en Ramon ja coneixia.

—Bé, ara només has de saber què et cal fer per posar-te en contacte amb nosaltres.

Li varen explicar que cada dilluns de nou a dotze ells anaven a Quina son tan dolça i allà contactaven amb alguns dels seus camells. Era l’estona de l’intercanvi, els nois portaven els calés aconseguits i ells els proveïen novament de mercaderia. Era el moment de fer els comptes clars.

—Nosaltres, tio, mai no fem la pirula. Ja pots dir als teus companys que el nostre material és de primera qualitat, que mai no els donarem costo mangui. I, tu, vigila a enredar-nos, perquè t’ho faríem passar molt malament. Queda clar?

En Ramon va fer que sí amb el cap. La camisa no li tocava la pell. Volia ser a casa, al seu llit, lluny de tot aquell món de quinquis i droga.

En Quim feia estona que havia perdut interès en les explicacions i observava amb atenció un home d’uns cinquanta anys que s’havia assegut en un banc al davant d’ells. L’home tenia un aspecte deplorable amb la gavardina ronyosa i una barba de tres dies.

El Catxes es va treure un paquet de la butxaca i el va donar a en Ramon, mentre li explicava com ho havia de partir i a quant havia de vendre cada gram.

En Ramon es va desar maquinalment el paquet a la butxaca dels texans.

L’home de la gavardina ronyosa es va aixecar i, arrossegant els peus, es va acostar al grup. Va treure’s una cartereta de dins de la gavardina, la va obrir i va ensenyar la placa de policia. Va parlar sense treure’s el cigarret de la boca. El duia enganxat als llavis.

—Vosaltres! Documentació.

En Ramon ingènuament anava a mostrar el DNI al policia.

En Quim li va donar un cop a l’esquena:

—Que ets imbècil, tio? No t’adones que és la pasma.

Un cotxe patrulla va enfilar el passeig i es dirigia cap on era el grup. L’home de la gavardina ronyosa havia agafat el Lolo pel braç. El Catxes va cridar:

—Obrim-nos! Ve un cotxe de la pasma.

El Lolo va clavar una estrebada per recuperar la llibertat. Tots quatre van iniciar una cursa folla pel barri antic de la ciutat amb els policies encalçant-los. Els carrers eren foscos, pudents. No hi havia ningú.

En Ramon corria darrere d’en Quim i el Lolo. No podia ni pensar. Tan sols sentia els batecs del seu cor, cada vegada més ràpid, a cada gambada llest per sortir-li gola enfora. Les cames, que li havien fet figa quan el policia els havia demanat la documentació, es mantenien ara fortes i àgils, i l’ajudaven en la seva única obsessió: fugir. El Catxes s’anava quedant enrere, no podia seguir la marxa dels altres. El Lolo va tombar el cap.

—Corre, Catxes. Han tret la pipa.

Un dels policies es va aturar al mig del carrer amb les cames obertes i flexionades. Amb la mà dreta agafava la pistola i amb l’esquerra s’aguantava la dreta. Va apuntar. Va sonar un tret.

El Lolo va fer un crit de dolor i es va tocar l’espatlla esquerra, però no va deixar de córrer. En Quim i en Ramon l’ajudaven. El Catxes havia perdut definitivament l’oportunitat de fugir. Un dels policies l’escorcollava i l’altre l’emmanillava. L’home de la gavardina ronyosa continuava la persecució, sense massa possibilitats d’aconseguir-los perquè no tenia la lleugeresa dels encalçats.

El Lolo, amb les dents ben juntes per poder fer front al dolor que li barrinava l’espatlla, els guiava, els feia girar per un carrer molt estret, i després per un altre, i encara per un altre. Finalment es va aturar enfront del número vint-i-vuit i va prémer el botó de l’intèrfon que corresponia als baixos primera. Tenia la cara contreta en una ganyota de dolor. El seu cos semblava més encorbat que mai. La jaqueta estava amarada de sang.

—Qui és? —va dir una veu de noia jove.

—El Lolo.

La porta es va obrir amb un soroll mecànic i tots tres van entrar.

L’entrada i l’escala de l’edifici eren velles i tenebroses. En Ramon no va poder evitar d’establir comparacions.

«I jo que sempre pensava que la porteria de casa era una de les pitjors de Barcelona. Doncs, no. M’equivocava. Aquesta sí que és terrible, tan bruta i tan fosca. Almenys, a la de casa, de dia, t’hi veus bé amb la claror que entra per la claraboia que hi ha al capdamunt de l’ull de l’escala, i de nit hi ha uns globus de vidre amb bombetes que fan poca llum, però la suficient per no clavar-te una galeta quan entres. I, sobretot, quina olor tan desagradable se sent en aquest lloc».

Era una olor que feria necessàriament qualsevol nas mínimament educat en la netedat. Era una olor indefinida, barreja de pixums de gat, de coliflor acabada de ser bullida, de resclosit i d’humitat.

Una noieta molt prima els il·luminava el camí amb una llanterna des d’una de les portes que hi havia al fons del corredor. Les parets de guix, que en algun temps devia haver estat blanc, eren cobertes, de punta a punta, per inscripcions i dibuixos grollers, pretesament pornogràfics.

Un gat va refregar el llom contra les cames d’en Ramon, el qual va fer un bot, encara tens per tota la por viscuda fins a aquell moment.

—No fa res —va dir la noieta, i somreia amb una expressió dolça—. És el Borni. Borni, fuig d’aquí.

Just quan la noieta va tancar la porta i va deixar el gat a fora, el Lolo va caure a terra com un sac. Havia perdut el coneixement. La noieta no deia ni una paraula, però treballava amb diligència. Va agafar una palangana que hi havia al damunt d’un tamboret, hi abocà una mica d’aigua d’una gerra i s’apropà al ferit. Amb molta cura li va passar un drap pel front, i va repetir l’operació tres o quatre cops més.

En Ramon observava la noia i la peça on eren. Pel que semblava, aquella habitació força petita feia les funcions de menjador, sala d’estar i cuina. En un racó hi havia una taula quadrada, coberta amb un plàstic groc fet malbé i llefiscós, i, al voltant, sis cadires de boga. Al damunt de la taula hi havia una bombeta nua, únic llum de la peça. Enfront de la taula, adossat a una paret, un jaç, que devia servir de llit a algun membre de la família pel que es podia endevinar, havia perdut una de les potes i l’hi havien substituït amb dos maons.

La cuina, o el que volia ser la cuina, era tan sols un fogonet de butà, una lleixa amb quatre plats escantonats, i un tamboret on, abans que la noia l’agafés per atendre el ferit, hi havia la palangana.

—Què ha passat? Com l’han ferit? —va preguntar la noia a en Quim. I va afegir mentre amb la barbeta, perquè tenia les mans ocupades, assenyalava en Ramon—: I qui és aquest?

En Quim li explicava tota la història fil per randa, que en Ramon era un antic company d’escola i s’havien trobat per casualitat aquella mateixa tarda a Quina son tan dolça —la noia no coneixia el bar, però n’havia sentit parlar sovint perquè el Lolo i el Catxes l’utilitzaven per als seus contactes—, que ell, en Quim, com que coneixia els problemes econòmics d’en Ramon, li havia proposat de connectar-lo amb el Lolo i el Catxes —a la noia no li semblava pas que aquell xicot pogués tenir cap problema i menys econòmic, però, vaja—, que a la nit s’havien trobat amb el Lolo i el Catxes i havien tingut la mala sort de topar-se amb la policia —la noia pensava que potser el nouvingut tenia mal dau perquè ja era casualitat caure a mans de la pasma just la primera vegada que s’incorporava al negoci—, que la persecució havia durat una mitja hora ben bona i que en aquella estona havien detingut el Catxes —ja ho deia ella sempre que estar gras com un toixó algun dia li portaria problemes i vet aquí que ja els tenien al damunt, els problemes—, i que, per acabar-ho d’adobar, havien ferit el Lolo —això prou que ho havia vist ella perquè només calia adonar-se del doll de sang que li brollava de l’espatlla i li amarava la jaqueta.

El Lolo va començar a reaccionar i es queixava dèbilment.

—Poseu-lo damunt del llit —va ordenar la noieta.

En Quim va agafar el Lolo per sota les aixelles i en Ramon el va sostenir pels peus, i, així, el van poder traslladar fins a la llitera. El Lolo va renegar perquè li feien mal, però, en estar ajagut, va recuperar la calma. En Quim es va asseure al seu costat i va repenjar el cap a la paret. Va tancar els ulls i es quedà immòbil i mut.

En Ramon va sospirar amb una relativa tranquil·litat. Semblava que tot estava en ordre. Es va adonar que fins a aquell moment la mateixa por i la mateixa angúnia l’havien sostingut. Ara notava que les forces l’abandonaven, una gran lassitud li invadia el cos, les cames li tremolaven. Si no trobava una tassa de vàter immediatament, es mullaria.

—El bany, sisplau?

—Com dius?

—Necessito anar a pixar.

—Ah! Has de sortir al corredor, on hi ha l’escala. Al fons trobaràs la porta de la comuna.

Li va donar la llanterna.

La comuna era tan sinistra com tota aquella aventura. Una peça petita i mal ventilada. En Ramon sentia unes nàusees que no sabia si li naixien a l’estómac o al cor. Una mosca verda, de colors brillants, voleiava i brunzia. La comuna pudia. En Ramon es va agafar a la porta per no caure, tan intens era el seu malestar, i s’hi va quedar una bona estona per recuperar l’aplom.

Va tornar on era la noia i li va donar les gràcies per la llanterna.

L’única porta de la peça que devia donar a una altra habitació estava entreoberta i, de dins, se sentia el plor d’una criatura petita. En Ramon es va mirar la noieta amb ulls interrogants i ella, sense deixar de remenar el líquid d’un got, va explicar:

—És el meu germà petit. Està malalt i per això plora. Ara vinc —va afegir, mentre marxava cap a l’altra habitació amb el got a la mà. En sortir, va tancar bé la porta.

—No vull que els meus germans es despertin amb tot aquest tràfec.

—Quants germans tens?

—Sis.

—Sis? I els tens tots sis aquí dins?

La noieta es va posar a riure. Era força bufona. Va intentar calcular-li l’edat í no va poder, tenia el cos de nena i la cara de persona gran. Era molt esprimatxada i no massa alta. Quan somreia, i ho feia sovint, els ulls, foscos, se li tancaven en una ratlla molt fina i les galtes s’enfonsaven en dos sécs profunds que la feien semblar quasi vella. Duia els cabells molt negres esbullats i lligats amb una cinta de color de rosa. En Ramon la mirava tallar un tros de pa amb aquelles mans tan seques, tan fetes malbé.

—Té —va dir allargant-li un bocí de pa—. Deus tenir gana. És l’única cosa que et puc oferir.

Després es va asseure en una de les cadires i en Ramon la va imitar mentre devorava amb fruïció aquell mos. Tenia una gana que se l’emportava. La noieta va reprendre la conversa.

—On vols que els posi, els meus germans? A l’escala?

Animada per l’interès d’en Ramon que volia saber com es deia, quants anys tenia i com vivia, i tranquil·litzada per l’expressió amable i càlida del rostre del xicot, la noia, que normalment no podia fer confidències a ningú, però que pel seu caràcter extrovertit i alegre sovint sentia la necessitat d’exterioritzar problemes i il·lusions, li va explicar la seva història.

El seu nom era Macarena i es deia així perquè era el nom de la Verge del seu poble, Dos Hermanas, a Andalusia. Havia nascut quinze anys enrere en aquelles terres, filla d’un jornaler del camp i de la seva dona, la gitana més bonica de les rodalies. Quan ella havia nascut, a casa seva eren pobres, però anaven tirant. Tenien una caseta molt petita als afores del poble. El seu pare treballava per a un terratinent: recollia olives i tenia cura dels cavalls. La seva mare s’estava a casa i s’ocupava dels fills, que cada any o any i mig n’hi havia un de nou. Als sis anys havia començat a anar a l’escola, una escola unitària. La Macarena li va haver d’explicar a en Ramon què era una escola unitària perquè ell no n’havia sentit a parlar mai. En fer els deu anys, quan els seus pares, ofegats pels deutes contrets aquell any de pedregades i males collites, havien decidit emigrar cap a la ciutat, ella no havia après encara a llegir ni a escriure. Tan sols sabia copiar, amb una cal·ligrafia perfecta, tot el que li posaven al davant. Van arribar a Barcelona, a l’estació de França, un matí de tardor, ella, els pares i cinc germans. Els pares van deixar-los asseguts a l’estació i ella es va haver de fer càrrec dels farcells i dels nens. Unes hores després, el pare va tornar a buscar-los perquè ja havien trobat la pensió, on viurien durant prop de dos anys. Des del moment en què es va instal·lar a Barcelona, la Macarena va haver-se d’ocupar de la família, és a dir, dels germans. El pare va trobar feina al port, com a descarregador del moll, i s’estava fora de casa gran part del dia i tota la nit. La mare es va posar a fer feines a les cases i, últimament, les coses li anaven força bé perquè havia pogut aconseguir la neteja d’un edifici d’oficines; però s’havia de llevar a les quatre del matí per tenir netes totes les plantes a les vuit, quan el personal començava a treballar. La Macarena, doncs, s’havia ocupat de fer créixer els marrecs de la família, els que ja tenien quan van arribar d’Andalusia i els altres dos que havien nascut quan ja vivien a la ciutat. Però la vida era molt dura. Segons el seu parer, era més fàcil viure al poble. Allà, almenys, si un dia no tenies ni un mal plat per posar a taula, sempre podies trobar algú que et donés un mos.

El pare i la mare havien anat canviant de caràcter. Cada vegada era més difícil veure’ls riure, estaven de mal humor, cridaven per no res. La vida no era pas massa agradable tenint en compte que vivien tots amuntegats a la mateixa habitació i per dormir disposaven tan sols de tres llits. Poc temps després, però, varen poder traslladar-se al pis on ara vivien. La Macarena trobava que tenir dues habitacions per viure era tota una altra cosa i, malgrat la millora, la situació familiar va empitjorar perquè un dels seus germans es va posar malalt dels pulmons, massa humitat, deien sempre les comares, i es va morir. El pare, aleshores, havia començat a beure i a pegar-los. La mare, per cada pallissa rebuda, s’endinsava més i més en el mal humor i la desesperació.

«Òndia. Hi ha una gran diferència entre veure aquestes coses a la tele o viure-les realment. Abans, la persecució de la policia i, ara, la història de la Macarena. Poc m’imaginava jo que a la nostra ciutat poguessin passar totes aquestes coses. Comparat amb el que veig i sento, la meva vida és una bassa d’oli. O, si més no, ho era fins fa poc».

Malgrat totes les penúries, la Macarena no havia perdut la seva jovialitat i, sobretot, havia après a treure partit de les situacions. Que els pares no podien portar diners a casa perquè la feina era escassa i el pare s’ho gastava tot al bar? Bé. No era pas qüestió de deixar que ella i la canalla es morissin de gana. La Macarena havia sabut sortir-se’n. Un amic del barri l’havia ensenyat a forçar els panys dels cotxes i a robar-ne els aparells de ràdio. Després, ella els lliurava al company, el qual els venia a la Barceloneta, i li donava la meitat dels guanys. També havia espavilat els seus germans i els havia posat en algun semàfor de la ciutat a netejar parabrises de cotxes. Alguna vegada que, malgrat aquestes tasques, no tenien ni cinc per menjar, havia anat a la Plaça Reial a vendre fotografies pornos. De fet l’havien introduïda en la venda d’aquesta mena de fotografies el Lolo i el Catxes i també l’havien iniciada en el negoci de la droga.

—Així…, tu també et dediques a traficar costo?

—I tant. Si en fa de temps.

—I mai no has tingut cap problema amb la pasma? Mai no t’han enxampat?

La Macarena es va posar a riure. És clar que n’havia tingut. Moltes vegades. Però, i què? Ella no podia canviar el seu estil de vida només per aquesta raó. Havia conegut el Lolo tres anys enrere, precisament una vegada que el pare en duia més al cap que als peus, per variar, i es va embolicar en una baralla de carrer. L’havien ferit amb una navalla i el Lolo que, malgrat el seu aspecte de pocapena, tenia molt bon cor, havia ajudat l’home a arribar fins a casa seva i la mare a trobar un curandero per guarir-lo. Des d’aleshores el Lolo formava part gairebé de la família i quan no tenia res per menjar, és a dir, sovint, en aquella casa del carrer de l’Argenteria trobava un plat a taula.

Al Catxes, de fet, el coneixia menys, però també el coneixia perquè va ser ell, justament, qui li va presentar en Quim. En Quim l’ajudava, de tant en tant, a vendre els aparells de ràdio que robava dels cotxes, perquè, és clar, com que treballava en un taller mecànic, li era força fàcil de col·locar aparells a bon preu als clients poc escrupolosos.

El Lolo va començar a gemegar a la llitera i a moure’s inquiet. En Quim va obrir els ulls i li posà la mà plana al damunt del front.

—Eh, tios! Prou de xerrameca. Aquest està malament. Té la cara que crema.

La Macarena es va alçar i va comprovar el que en Quim deia. Efectivament, el Lolo tenia molta febre, ella ho sabia reconèixer bé per l’experiència que tenia fent de germana mare.

—Ajudeu-me a treure-li la jaqueta.

Amb penes i treballs van aconseguir moure una mica el cos del Lolo; a cada moviment un renec o una frase inconnexa. Tenia els ulls esbatanats i vidriosos i un filet de saliva li queia barbeta avall.

La Macarena observava la ferida, un trau negrós amb la sang que s’assecava al voltant perquè l’hemorràgia s’havia aturat. La bala devia estar incrustada en algun lloc de l’espatlla: hi havia forat d’entrada, però no n’hi havia de sortida.

—Necessita un metge —va dir en Ramon, i va recordar automàticamente la seva mare aquell mateix matí quan li deia aquelles mateixes paraules.

«Òndia. Ja són quasi les quatre. Els pares deuen patir com bojos. La mare aquest matí m’ha deixat al llit perquè no em trobava bé per anar a l’escola i en arribar es deu haver amoïnat força de no trobar-me. Però ara, tan tard i sense saber res de mi, deu estar més que amoïnada. Mentre no tingui la pensada d’avisar la policia…».

—Un metge? Tu estàs passat, tio! —va cridar en Quim—. On vols que anem a buscar un metge? No veus que la primera cosa que farà el paio quan veurà el Lolo serà avisar la pasma i ens engarjolaran a tots?

—No crideu, que despertareu la mare i els germans. No és moment per a discussions.

La Macarena, que no havia perdut la calma, va tranquil·litzar els ànims. Era cert, en Quim tenia raó, no es podia anar a un ambulatori o trucar a la consulta d’un metge, però tampoc cal posar-se així, li deia, ja es veu que en Ramon és nou en aquests negocis. Havien d’asserenar-se i pensar.

Mentre parlava, s’havia aixecat i havia tret una ampolla de vi de sota el jaç.

—És vi del pare. Ell es pensa que jo no li conec aquest amagatall, però s’equivoca. I, ves per on, ara ens anirà molt bé.

Va omplir tres gots i en va oferir un a cada xicot i l’altre se’l va reservar per a ella. Tots tres bevien en silenci i en Quim i en Ramon es miraven amb cara de pocs amics.

—… i haurem tocat el piano —va mormolar en somnis el Lolo.

—Què diu, ara? —va preguntar en Ramon—. Jo no entenc res.

La Macarena li va explicar amb paciència. Possiblement el Lolo s’imaginava que el Catxes, pressionat per l’interrogatori policial, ja hauria parlat i hauria, potser, donat l’adreça del pis que tots dos compartien a la Barceloneta. Si era així, ja havia begut oli perquè els objectes de la casa, plens d’empremtes digitals, el delatarien. Ell ja estava fitxat per la policia.

—Per això diu: haurem tocat el piano.

La Macarena explicava que, en canvi, no calia patir pel Catxes. Ell no estava fitxat per la policia i, per tant, no el podrien acusar de res, tret que portés droga al damunt. No, no en portava, va aclarir en Quim, perquè ja havien passat tot el paquet a en Ramon. Van respirar tranquils.

Com que el Lolo continuava gemegant, la Macarena va tornar al seu costat i li va agafar una mà. En aquell moment es va obrir la porta de l’habitació i una dona d’aspecte cansat en va sortir.

—Què passa, Macarena? —va preguntar mentre ofegava un badall amb la mà plana al davant de la boca. Era bruna de pell, de cabell i d’ulls. Els ulls recordaven els de la Macarena, però havien perdut l’expressió alegre que tenien els de la noia. Duia mig descordada una bata de flors molt grosses de colors virolats, i calçava, a retaló, unes espardenyes velles. Es va treure una grenya del davant dels ulls i es va quedar pendent de la resposta de la seva filla.

La Macarena amb poques paraules en va tenir prou per posar-la al corrent de la situació, la seva mare era gat vell i se les sabia totes. Va apropar-se al Lolo i, mentre s’acabava de cordar la bata, va examinar la ferida.

—Mmm… No té gaire bon aspecte. Serà millor que l’hi vegi el curandero. Macarena, porta aigua neta i neteja-l’hi bé.

Després els va explicar on podien trobar el curandero, ella no podria pas ocupar-se’n, ja eren les quatre de la matinada i havia de marxar cap al centre de la ciutat si volia tenir netes les oficines a les vuit, quan els oficinistes arribarien. En acabar aquella tasca havia de netejar pisos i, finalment, tornaria a casa cap a les quatre de la tarda, sense massa esma per posar-se a fer gestions. El curandero se’l podia trobar, a l’adreça que els havia donat, a la tarda, a les cinc tocades. En Quim es va comprometre a posar-s’hi en contacte perquè era, de tots, el qui tenia un horari més tranquil; a les tardes no sempre treballava. En canvi, la Macarena s’havia d’encarregar de la casa, dels germans i del pare quan arribaria al matí. L’endemà, també mirarien d’esbrinar què havia passat al Catxes.

En Ramon frisava, aquelles hores i els de casa no sabien ni tan sols on era.

—Jo me n’he d’anar, ara. Si puc ser d’alguna ajuda tornaré demà a la tarda, en sortir de l’escola.

—I tant que ens pot ser d’una gran ajuda! —va dir-li en Quim—. Necessitem calés, tio, perquè els curanderos no treballen de franc i aquesta gent no està afiliada a cap mútua. Així que, ja ho saps, demà mateix has de començar la teva feina com a camell. I tranqui, titi, que una part dels guanys serà per a tu.

Van quedar d’acord, doncs, a l’endemà s’havien de trobar cap al vespre als baixos del carrer de l’Argenteria, cadascú amb la seva part de feina feta, en Ramon portaria els diners, en Quim avisaria el curandero, i la Macarena, mentrestant, hauria tingut cura del Lolo.

En Ramon va ser el primer en sortir perquè era molt millor que ningú no els veiés junts. Va treure el cap amb una certa prudència i va llucar el carrer: no hi havia ni una ànima. Caminava amb pressa, i desfeia el camí, que unes hores abans havien fet encalçats per la policia, per arribar on tenia la moto, si és que encara hi era!, perquè, després de tot el que li havia passat, ja no es refiava massa de res en aquell barri.

El contacte amb l’aire de la nit i la ciutat buida li feia bé. A mesura que avançava pels carrers, retrocedia el seu malestar i la seva por, agafava confiança en la vida i en ell mateix. Se sentia gairebé l’heroi de la pel·lícula. Acariciava el paquet de droga que duia a la butxaca.

«Mira per on jo hi tinc un paper ben important en tota aquesta història. Caldrà que m’espellongui a col·locar tot el material i aconsegueixi talegos per poder dur el Lolo al curandero. I a més, així tindré el que necessito per anar-me’n el pròxim cap de setmana amb la Berta a Tossa».

Pensar en la Berta el va enardir més, encara.

«Poc s’ho pensa la Berta de què sóc capaç jo. M’agradaria explicar-li algun cop, potser el dissabte i diumenge vinents. És clar que segurament no ho entendrà del tot. És tan criatura, sap poques coses de la vida».

Xiulava amb satisfacció. Havia desaparegut totalment del seu pit la sensació d’ofec que l’havia martiritzat tota la tarda i tota la nit. Se sentia alleugerit i content.

«En el fons tot plegat no ha estat res. Una topada amb la policia que s’ha acabat en aigua de figues. No m’han agafat i a en Quim, tampoc. Llàstima que hagin ferit el Lolo, però demà ho adobarem. I, apa, no cal pensar-hi més. La vida s’ha de viure al minut».

La Júlia feia deu minuts ben bons que s’esperava a la parada del 19, i l’autobús no arribava. Encara faria tard a la feina, pensava, i mirava carrer enllà amb neguit. El neguit, però, ella sabia que no era provocat per l’autobús tardaner sinó pel seu fill. Cada dia la tenia més amoïnada.

L’autobús va frenar uns metres més amunt d’on ella era i va haver de saltironar per pujar, abans que el conductor no tanqués les portes i la deixés a terra. Perdoni, va dir gairebé traient-se de la boca el colze d’un dels qui com ella farcien l’autobús a aquella hora del matí i convertien el trajecte en una aventura urbana, en què el més important esdevenia conservar la integritat física i conservar, també, la cartera. Ai, senyor, quan milloraran els transports públics?, es deia la Júlia.

Un xicot jove es va alçar del seu seient i amb un poc usual segui, sisplau, li va cedir el lloc. La Júlia es va acomodar, va deixar la bossa a terra, a tocar dels seus peus, i es va estirar la faldilla per tapar-se els genolls.

Va mirar per la finestra. Feia un bon dia de primavera. El cor se li hauria eixamplat de goig, si no fos perquè el comportament d’en Ramon la tenia corsecada. Què diantre li passava a aquell xicot?

El dia anterior havia deixat en Ramon a casa tot el dia, bé, no pas tot el dia, perquè quan ella havia arribat a les set a casa no l’havia trobat. Que estrany! Tan malament que es trobava al matí, i resulta que després havia marxat al carrer. Però ja se sap com és el jovent, va moure el cap la Júlia, d’aquí aquí, d’un color, i d’aquí aquí, d’un altre. Per això la Júlia no en va fer cas. Ja tornaria al vespre quan tingués gana o estigués cansat. I al vespre no havia tornat. Ho havia hagut de dissimular davant del seu marit quan li havia demanat on era el fill.

—… d’això…, tenia una festa d’aniversari, em sembla recordar.

—Com? Una festa d’aniversari? No en tenia una ahir al vespre, també? És que cada dia fan festes d’aniversari els de la seva classe?

La Júlia va procurar distreure l’atenció d’en Joan amb un sopar més abundós que d’habitual, amb la narració de diverses anècdotes de l’escola, la majoria referides al senyor Manel, que últimament estava més pesat que mai, i amb molts comentaris a l’entorn del film de sèrie que aquella nit feien a la televisió. No li haurien calgut, de tota manera, tots aquells esforços. En Joan, com sempre, estava tan capficat en les seves cabòries que ni s’adonava que era molt tard i en Ramon no arribava.

La Júlia es va ficar al llit i, una vegada més, li va costar d’agafar el son, preocupada com estava pel seu Ramon. On devia ser? Algun dia prendrà mal amb la moto i jo seré l’última a saber-ho, rumiava la Júlia.

—Perdoni. Em vol deixar passar?, sisplau, que jo baixo en aquesta parada.

La Júlia es va enretirar per deixar sortir una noia i deixar entrar un senyor que volia ocupar el seient buit. Com si fos el cinema, es va dir la Júlia.

Devia fer una bona estona que dormia perquè l’esgotament de tot un dia de treball havia pogut més que la seva ànsia per en Ramon, quan el soroll de la porta del pis la va despertar. Va encendre el llum, sense fer fressa per no molestar en Joan, i va mirar l’hora. Valga’m Déu, les cinc del matí! Això no va ni amb rodes, hauré de parlar seriosament amb en Ramon. Sort que en Joan dorm com un soc i no s’adona de res.

Quan es va aixecar, la Júlia va entrar a l’habitació del noi i el va veure dormir tan profundament que li va fer pena despertar-lo. Sóc una ànima de càntir, pensava, però no puc fer-hi res. Que dormi ara, i després ja en parlarem.

Però, és clar, estava molt preocupada.

Va baixar de l’autobús i va anar cap a l’escola.

El matí va ser un autèntic desastre laboral. Tenia el cap a tres quarts de quinze i no va fer res ben fet. El senyor Manel va aprofitar totes les ocasions per fer-li notar que no estava a l’altura de les circumstàncies: la sopa tenia poca sal, l’enciam estava mal rentat, la carn havia quedat crua i, ja se sap, el porc és millor i més segur menjar-lo ben cuit. La Júlia el sentia parlar com qui sent ploure. No estava pas disposada a posar-se pedres al fetge per totes aquelles qüestions. Tenia altres preocupacions més grans al cap.

Potser la solució era parlar amb el tutor d’en Ramon, en Planes. Era un bon professor i una bona persona, i, sobretot, es mirava en Ramon amb afecte, no com la poca-solta de tutora que tenia l’any passat, que només sabia cridar-la per dir-li, aquest noi està molt consentit, això no li és gens bo, hauria d’aprendre a tocar de peus a terra i no viure sempre a dalt d’un núvol; vostè en té la culpa, senyora Júlia, que en Ramon tingui el cap ple de pardals. No li agradava gens, aquella professora, a la Júlia. En canvi, en Planes era més comprensiu, i sever només quan calia. Si la veia amoïnada, li deia: vinga, senyora Júlia, entre tots en farem un home d’en Ramon, però hem de tenir paciència que ara és jove i vol fer el boig; en el fons, és un bon noi i té molt bon cor. És clar que sí, ja li deia, ella, a en Joan que si el fill feia una mica el ximple era una qüestió de joventut i que ja maduraria. Però, no, era millor no parlar amb el tutor, potser encara embolicaria la troca.

—Senyora Júlia, quantes vegades li he de dir que renti els gots amb sabó i no tan sols amb aigua? —va cridar el senyor Manel, i la Júlia va fer un bot, tan lluny es trobava en aquell moment dels vasos, el sabó i els crits del senyor Manel, que un got va caure a terra i es va trencar—. Només ens falta que ara ens els esmicoli tots.

La Júlia va girar-se i es va allunyar del senyor Manel sense badar boca. Amb l’escombra recollia els bocins de vidre de terra.

Potser fóra millor parlar, d’una vegada, clar amb el seu marit. Joan, hem de fer alguna cosa per en Ramon, últimament no m’agrada com el veig, té unes reaccions estranyes. Però, no, no valia la pena parlar amb ell, amb el marit. Ell no estava per aquestes coses. Només preocupat pel negoci, com si la vida s’acabés en el colmado. Com havia canviat en Joan d’uns anys ençà. La Júlia va haver de reconèixer que la seva relació amb en Joan era erma feia molt de temps. S’adonava que últimament ja ni tan sols discutien respecte a l’educació que calia donar a en Ramon. En Joan s’inhibia de tot el que no fos el colmado. No pagava, doncs, la pena de parlar-li d’allò que l’amoïnava, d’intentar angoixar-lo amb les seves preocupacions.

—Vigili, senyora Júlia —va avisar-la el senyor Manel, quan ella escorria uns talls de carn acabats de treure de la paella—. No veu que li degota l’oli i embruta el terra? Després ho trepitjarem i quedarà la cuina feta una llàstima.

La Júlia se’l va mirar amb cara de pocs amics. Amb el pal de fregar eixugava l’oli de terra.

I si parlés obertament amb en Ramon? Ramon, fill, vull parlar una estona amb tu. Què tens?, què et passa?, en què et puc ajudar? Confia en mi, Ramon, que sóc la teva mare i t’estimo. T’estimo per damunt de tot, i facis el que facis. Ja ho saps, t’ho he dit moltes vegades, jo no entenc les mares que diuen a les seves criatures quan, petites, han fet alguna trapelleria: lleig, ara no t’estimo. Jo no puc dir-te això, t’he estimat sempre, hagis fet el que hagis fet; malgrat que, si has fet alguna dolenteria, puc dir-te: t’estimo, Ramon, però m’enfado pel que acabes de fer.

La Júlia va dir-se que no valia la pena intentar una conversa d’aquesta mena amb en Ramon. Ja feia dos o tres anys que el seu fill no estava per bròquils i no volia accedir a converses intimistes.

—Senyora Júlia, són per avui aquests flams! —bramava el senyor Manel fora de polleguera—. Què es pensa, que donarem els flams quan els alumnes siguin a la classe? Té el cap a la lluna, com sempre, però avui més que mai.

—Senyor Manel —va contestar la Júlia, que ja li havia pujat la mosca al nas—, en tinc el cul pelat de fer menjars a l’escola, i estic farta dels seus crits.

Durant una estona van estar tranquils. El mal humor del senyor Manel s’apaivagava una mica quan la Júlia li plantava cara.

Potser seria bo que parlés amb la Berta. Ella possiblement sabia què li passava al seu fill.

La Berta es va aixecar de taula i va portar la seva safata al carret de safates brutes. Va veure que la Júlia li feia un gest amb el dit perquè s’hi acostés. És a mi?, va preguntar la noia, assenyalant-se ella mateixa amb l’índex. La Júlia va dir que sí amb el cap i la Berta es va apropar.

—Berta, bufona, estic amoïnada per en Ramon. Últimament està molt estrany. Arriba tard a casa i, a més, una mica begut. Fa dos dies que no ve a l’escola de tan malament que es troba. Tu saps què té?

No. La Berta no ho sabia. O, si ho sap, no ho vol dir, va pensar la Júlia. I brandava el cap mentre observava com la Berta desapareixia per una de les portes que donaven al pati.

—Que no, Joan. Que no li he dit un quilo, que li he dit mig quilo. Mare de Déu aquest home, té el cap a can Pistraus avui.

—Està bé, senyora Puigdefàbregues. Ja n’hi trec i no se’n parli més, que tothom té dret a tenir un mal dia.

Un mal dia. Si tan sols fos avui l’únic mal dia! Però ja són tants dies dolents. I nits. Tantes nits sense dormir. L’última nit, per exemple, no hi havia manera d’agafar el son. Vinga donar voltes sense poder dormir i la Júlia al seu costat que, encara que s’estigués ben quieta i volgués dissimular, tampoc no dormia. Ell ho sabia perquè la coneixia bé, tants anys de viure junts, de treballar per tirar endavant la família, la casa. Tot i que d’un temps ençà les coses no rutllaven bé entre ell i la Júlia, tot per culpa que no es posaven d’acord respecte a l’educació d’en Ramon. La Júlia tan encaparrada a fer-lo estudiar en aquella escola que a ell no li agradava gens: massa diners, massa llibertat i poques ganes de treballar. Tots plegats, aquells xicots estaven molt malcriats, i el seu Ramon, més que cap, que tenia un rei al cos, en Ramon. I, finalment, s’havia adormit com un tronc fins a l’hora d’aixecar-se.

—No, Joan. No un quart de quilo, sinó mig quilo.

És clar que no tota la culpa dels seus problemes matrimonials era d’en Ramon i la seva educació. També en tenien la culpa els maldecaps del colmado. Cada cop li era més difícil de mantenir aquella botigueta. Aixecar la porta de ferro els matins li costava un gran esforç, i no perquè la porta pesés molt i a ell li fallessin les forces. Li pesava la responsabilitat d’obrir la botiga i proveir-la de vitualles i fer bona cara a les clientes i fer front als pagaments. Senyor, Déu meu, on anirem a parar? En Joan se sentia molt cansat, per això no volia ni sentir a parlar de problemes quan arribava a casa. El pis de l’Eixample era el seu refugi i allà no suportava que algú l’empipés.

Tot era fosc com la gola d’un llop. Ell corria tan de pressa com podia, els peus li tocaven les natges, el cor li bategava veloçment, i corria, corria.

Sentia les veus dels homes cada cop més a prop. És allí, dispareu només si cal, l’hem d’atrapar. I corria sense poder aturar-se per veure si treien la pistola o no. Un carrer i un altre carrer i tot tan fosc i una mà a la seva cintura. Ja el tinc!

I ell per terra, i un cos uniformat al seu damunt l’oprimia, no el deixava fugir. Però al policia no li hauria calgut fer cap mena de pressió per mantenir-lo a terra; la por sola ja el paralitzava.

Escorcolla’l, mira si porta armes. Ell, armes? Què és això? Deixeu-me anar, jo no he fet res. Calla, i estigues quiet. I una mà gran amb força contra la seva cara, i els seus llavis que sagnaven. Em fas mal, deixa’m.

Tot el carrer era fosc i ple de riures. Diu que li fem mal. Espera’t, noi, això no és res comparat amb el que et farem si no ens dius on són els altres i què hi feies amb ells al passeig. Tot el carrer reia, reia i arribava algú.

Què li feu, al meu fill? Deixeu-lo. Ell és incapaç de res dolent. Ramon, aixeca’t. Jo t’ajudaré. La mà de la seva mare molt a la vora de la seva i quan ja era a punt d’abastar-la una altra mà li retorçava el braç.

Calla, xicot. Més et val. Mireu què li he trobat a la butxaca. El policia ensenyava als altres una pedra gran com un maó.

Fixeu-vos, l’angelet bufador, què duia. Què en pensaves fer, d’això? I una altra vegada la mà gran i plana amb força contra els seus llavis, que sagnaven encara, i una puntada de peu a la boca de l’estómac.

Mare, on ets? Ajuda’m. Havia marxat i l’havia deixat sol en aquell carrer trist i fosc, ple de policies i riures i cops. Tenia tanta por i es trobava tan sol.

Auxili!, necessito ajuda. No cridis, no et servirà de res, més et val contestar el que et preguntem. Com es deien els tres que eren amb tu fa una estona? I la mà gran li estirava amb força els cabells i gairebé els hi arrencava.

Saps quant temps et pot caure per tot això? Tres anys. Tres anys? Tres anys de què? De garjola. No, no és possible, ell no pot anar a la presó. És massa jove. El posaran en un correccional que, si fa no fa, deu ser el mateix que una presó, però per a nens, perquè ell és un nen, encara.

Perquè ell és un nen, encara, deia la Berta. No sap res d’aquest món de drogues, és molt jove. Deixeu-lo marxar.

Un nen? No és un nen. És un noi que fa de camell. És un dealer. La Macarena reia, els policies reien i el carrer era molt fosc i ell plorava.

No, jo no he fet res, Berta. Ajuda’m i no riguis, Macarena. Tinc por i tinc molt fred. La Berta es treia la seva jaqueta i l’hi posava pel damunt. La Macarena el consolava i reia. No et preocupis, tots hem passat alguna vegada per aquesta situació. Te’n sortiràs.

On ets, Berta? No te’n vagis, Macarena. No em deixeu sol. Tinc por.

En Ramon es va despertar, suat i amb el cor que li bategava veloçment. L’habitació era fosca com la gola d’un llop.

Va trigar una estona a recuperar la calma, a adonar-se que era al seu llit, que no havia passat res, que només era un malson.

«Però no tot és només un malson. La pedra que duc a la butxaca dels texans és ben real i he de collocar-la i treure’n els calés que m’han dit. I el Lolo ferit, a casa de la Macarena i que espera ajuda per part de tots, també és ben real. Com real va ser la detenció del Catxes. Uf! No m’agradaria ser a la seva pell. Com s’ho deu estar passant ara? De segur que la pasma el deu tractar com a mi em tractava en el somni. Ja m’imagino el cabreig que hauria agafat el pare si l’haguessin trucat de la comissaria per dir-li, senyor Serrat, hem detingut el seu fill. Com aquella vegada, quan tenia catorze anys, que vaig anar amb en Pau a uns grans magatzems. Estàvem disposats a mangar tot el que ens fes goig. I ho vam fer. Llàstima que, quan ja marxàvem, ben satisfets de l’èxit de la nostra gestió, una dona policia ens va aturar, ens va fer anar a una habitació petita i ens va dir, fa estona que us observo, ja podeu deixar aquí tot el que heu manllevat. En Pau i jo com si ens haguéssim tornat sords. No ens vam moure ni vam dir res, fins que ella ens va obligar, amb un to força sec, a buidar-nos les butxaques: una ploma, un encenedor, una cadena d’or… Què sé jo el que portàvem amagat a les butxaques i al pit de la caçadora! Ara ja podeu dir-me els vostres noms i els telèfons de casa vostra, els pares us hauran de recollir. El meu pare va arribar vermell com un pebrot. Ets la vergonya de la família, deia, no en farem mai res de profit de tu. Jo no gosava aixecar els ulls de terra perquè pensava que qualsevol fals moviment faria que el meu pare em clavés un clatellot. Es mirava la dona policia i prosseguia la seva llista de retrets. Nosaltres, senyora, som pobres, però honrats. I aquest fill ens matarà a disgustos. Ara que no t’ho pensis que sempre serà així, afegia mentre aixecava el seu índex amenaçadorament davant de la meva nàpia, ja en tinc prou d’aquest color, jo et faré passar per l’adreçador. Però, res de fer-me passar per l’adreçador. Al cap de quinze dies ja ni es recordava de tota la història i jo ja tornava a fer el que volia. Com sempre. Com ara que hauria de ser a l’escola i, en canvi, sóc a casa. I sort d’això!, perquè després d’una nit com l’anterior… De tota manera, potser que em llevi si vull vendre tot el costo aquesta tarda».

En Ramon va encendre el llum de pinça que tenia al capçal del llit. Les dues! No podia perdre ni un moment si volia arribar a les classes de la tarda. Es va aixecar d’una revolada.

Abans de sortir de casa es va preocupar de tallar la pedra i distribuir-la en petits paquets equivalents a deu euros de preu de venda i els embolicava amb paper d’alumini.

«Així ja ho tindré a punt quan ens trobem tots al bar de prop de l’escola per beure unes birres. Que en volen un talego?, aquí teniu un paquet. Que en volen més?, els dono més paquets. Ara, que no crec que ningú pugui comprar més d’un talego, que la gent va molt escurada de calés».

Es va haver d’aturar a posar benzina. Acariciava la seva moto, mentre li omplien el dipòsit de sota el seient. Que fantàstica era la seva màquina i, sobretot, la sensació de llibertat que li donava. Ni tan sols els canutos li podien proporcionar la mateixa sensació de ser fora del món, de desconnectar-se de tots els problemes que plantejava la vida de cada dia. Ell ho tenia ben clar, de gran seria corredor de motos.

«Quines bajanades diu aquest noi!, és l’única cosa que sap dir el pare quan algun diumenge al matí veiem les curses motociclistes per la tv. Tens el cap ple de pardals, Ramon. M’ho repeteix cada vegada que jo insisteixo: aquesta serà la meva professió. I ell no em pot arribar a entendre. Ell, sempre preocupat pel seu colmado, és incapaç de comprendre que a mi no m’interessa gens vendre pots de melmelada, pesar tomàquets i moure caixes d’un cantó cap a l’altre. A mi m’interessen altres coses de la vida. Les emocions, per exemple, i si són fortes, millor».

—Vinga, noi. És per avui. A veure si em pagues, que tinc molts clients que s’esperen. No veus la cua de cotxes que hi ha?

I va entrar a l’escola que just faltaven deu minuts perquè sonés el timbre i anunciés que el final de l’estona de pati del migdia s’acabava. Es va desviar una mica del recorregut que havia de fer per arribar a la seva aula i es va apropar a la cuina. Va treure el cap per la porta i va veure la seva mare i el senyor Manel que discutien. S’hi va quedar un moment, no pas perquè tingués cap ganes de presenciar la discussió, sinó perquè es volia assegurar que la seva mare el veia. Ella va alçar el cap i, en veure’l, va fer un gest de complicitat que volia dir, ets aquí?, doncs ja em sento alleugerida, em feies patir. I en Ramon va marxar content d’haver-la tranquil·litzada. En Ramon no tan sols l’estimava sinó que, d’alguna manera, a més, l’admirava.

«Pobra! No s’hi val a fer-la patir d’aquesta manera. No s’ho mereix. No es mereix la vida que li ha tocat viure. Casada amb el pare des de fa tants anys. Uf! Jo no sé per què es varen casar. I això que quan la mare m’ensenya les fotografies del casament es posa tota tova. Mira, em diu, que ben plantat era el teu pare de jove. Jo sempre penso que no n’hi ha per tant, que més aviat té un aire una mica passat per aigua amb aquell vestit gris, la mare del bracet i el somriure als llavis. Això sí, el somriure és de campionat, se’l veu content de casar-se amb la mare. En canvi, la mare està seriosa, com si això de casar-se no li acabés de fer el pes, però potser el que no li fa el pes és lligar-se per sempre amb el pare. No sé. Mai no ho he vist del tot clar, ni per les fotos, ni per la vida de cada dia, perquè no sembla que s’entenguin massa, sempre discuteixen per qualsevol cosa, per la feina, pels diners, quin niu de raons són sempre els diners, i per la meva educació, que en això tampoc no es posen mai d’acord. I d’un temps ençà ja ni tan sols discuteixen».

Va entrar a classe just quan en Maranges, el professor de matemàtiques, feia asseure els alumnes i tancava la porta.

—Ramon, hauràs de justificar l’absència d’ahir —li va dir el professor, però no es va preocupar d’obtenir cap resposta. Massa feina tenia a intentar de posar una mica d’ordre a la classe i fer entrar en el cap dels nois algunes qüestions matemàtiques, segons ell vitals per anar per la vida, segons els alumnes totalment vanes.

En Ramon es va asseure al costat d’en Pau, en un racó adient per poder desconnectar de les explicacions d’en Maranges, sense que fos massa evident, i per observar la Berta a cor què vols cor què desitges, sense que tampoc fos massa evident.

—Com et passes, tio! —va clavar-li un cop a l’espatlla en Pau—. Fa dos dies que t’escaqueges d’escola. En Planes està molt enfadat amb tu. Diu que si no dónes una explicació convincent, a la pròxima reunió de tutors parlarà del teu cas i decidiran què cal fer amb tu.

—Quin pal, en Planes. No passa res. Simplement m’he trobat malament i m’he quedat a casa. La meva mare l’hi confirmarà. —En Ramon li explicava això convençut de poder comptar amb la complicitat de la seva mare i convençut, també, que era millor no explicar la veritat ni tan sols a en Pau. Més valia no refiar-se de ningú.

«De tota manera, hauré de trobar una solució dintre de dues hores per fer entendre a en Pau i a tots els altres que tinc molt ful, que els el puc vendre i que, a més, en puc aconseguir sempre tant com en vulgui, sense necessitat, però, d’entrar en detalls i explicar d’on l’he tret».

I s’ho va fer venir bé per ensenyar a en Pau, en un moment en què en Maranges escrivia a la pissarra i estava col·locat d’esquena a ells, un dels paquetets de costo.

—Mira què tinc. És un talego. T’interessa?

En Pau va intuir què s’amagava darrere el paper i va fer uns ulls com a taronges. Va desembolicar el paquet i va olorar-ne el contingut.

—És súper. D’on l’has tret?

—Tant se val d’on l’he tret, el cas és si t’interessa o no i, sobretot, si tens els deu euros.

—Sí que els tinc i és clar que m’interessa.

Aviat la notícia havia corregut per tota l’aula. En Ramon té costo per vendre. No preguntis d’on l’ha tret. Digues només si en vols i quant. Passa-ho.

En acabar la classe d’en Maranges, en Ramon ja sabia que tenia part del material venut.

«Això va bé. Aquest negoci serà més fàcil del que em pensava».

En els cinc minuts de descans que hi havia entre la primera i la segona classe de la tarda, la notícia va donar la volta a totes les aules d’ESO i Batxillerat. La gent estava avisada, qui volgués costo havia d’anar al bar de sempre, a la vora de l’escola, amb els calés suficients. Cap professor no va poder copsar què passava. L’ambient estava enfervorit, però no gaire més que de costum.

En Ramon, més tranquil perquè ja s’adonava que no li costaria gaire de vendre el material, va aprofitar la classe de llengua catalana per mirar-se ben mirada la Berta i intercanviar amb ella alguna ganyota de simpatia.

«Berta, Berta, aquest cap de setmana podré anar amb tu a Tossa. Si sabessis les ganes que en tinc. Si m’atreveixo et diré com m’agrades. Que tens un polvo, tia. No, no, això no t’ho diré perquè potser no et faria massa gràcia. De tota manera, el tens i m’agradaria fer-te’l abans que qualsevol altre se m’avanci. Ara, que potser ja se m’ha avançat algú a l’estiu, a Tossa. Algun estrangerot d’aquests rossos i d’ulls blaus. Uf!».

Quan es van acabar les classes, la Berta es va apropar a en Ramon per fer-li alguns retrets.

—Què t’ha passat, Ramon? Per què no vas venir a l’escola ahir ni aquest matí? La teva mare està preocupada i m’ha preguntat si jo en sé alguna cosa. Jo li he dit que no, perquè de veritat no sé el que et passa. Però tu a mi no m’enganyes, jo sé que alguna cosa no rutlla, oi?

—Tranqui, Berta —va acariciar-li una galta en Ramon—. Tot va bé. Ja veuràs com ni tu ni la mare tindreu més motius per estar preocupades per mi. D’ara en endavant, cada dia a l’escola com un clau.

I li va picar l’ullet.

La Berta, no gens convençuda per aquelles explicacions, li va dir que es veurien l’endemà, que ella ara tenia molta pressa perquè havia d’anar a classe de piano i no podia arribar tard que, si no, la professora s’enfadava i deia que no podrien acabar tot el programa.

—Demà ja en parlarem.

—Demà parlarem del cap de setmana, Berta, perquè segur que podré venir.

—Fantàstic! Fins demà, doncs.

En Ramon la va mirar com s’allunyava i, després, va agafar la seva moto per dirigir-se al bar on tots l’esperaven per comprar-li el costo. Millor que la Berta no hi fos i no presenciés l’operació. Potser l’hauria posat nerviós.

Va clavar una llambregada a la moto lligada gairebé al davant del número vint-i-vuit del carrer de l’Argenteria, que no calia pas deixar-la tan lluny com la nit anterior, mentre esperava que la Macarena li obrís la porta.

Just quan posava un peu a l’entrada fosca de l’edifici, un reguitzell de nens d’edats ben diferents, fins i tot n’hi havia un que caminava fent tentines, el varen eixordar, empentar, atropellar.

—Són els meus germans —va explicar-li la Macarena, que, dempeus al davant del fogonet de butà, remenava el contingut de l’olla posada al foc—. Els he engegat a jugar al carrer perquè ens deixin tranquils una estona. A nosaltres i a la meva mare, també, que ja dorm perquè arriba rebentada de tant treballar.

La Macarena, mentre deia «nosaltres», havia fet un gest imprecís i assenyalava el jaç de l’habitació on dormien capiculats i aparentment tranquils el Lolo i el Catxes.

—El Catxes! —no va poder evitar d’exclamar, en Ramon, amb una certa alegria a la veu—. Què fa aquí?

La Macarena li va demanar que segués i callés mentre ella acabava de preparar el sopar per als seus germans i li explicava la sort que havia tingut el Catxes. La nit anterior, quan l’havien detingut, els policies, després d’escorcollar-lo, l’havien emmanillat i se l’havien endut al cotxe policial. Havien fet una ronda pel barri xinès perquè hi estaven obligats. Aquell era el seu districte i la inseguretat ciutadana cada cop era més gran. S’havien aturat en una cantonada on una meuca i un home, probablement un client seu, discutien acaloradament. Un dels policies uniformats i el policia secreta havien baixat del cotxe per saber què era tot aquell aldarull. L’home es queixava que havia convidat la meuca a prendre unes copes i que, a l’hora de pagar, ell no trobava la cartera. La meuca es lamentava de la seva sort, sempre em toquen homes d’aquesta mena, et conviden a una beguda i, després, resulta que no en porten ni cinc i em toca pagar a mi les consumicions. Que no en tenen ni cinc!, deia l’home, potser els altres no en tenen ni cinc, però jo duia una cartera ben farcida de bitllets abans de topar-me-la. Ella me l’ha robada i m’ha deixat ben escurat. Jo, una lladregota? No i no. Jo sóc honrada. No hi havia manera de treure’n l’entrellat, l’home cridava i la dona encara cridava més, i ensenyava les ungles ben disposada a fer-li una cara nova. Prou, va dir un dels policies que ja havia perdut la paciència, això ho discutirem a la comissaria.

Mentrestant, el Catxes, amatent a qualsevol instant favorable per fugir, va veure el cel obert quan el policia que s’havia quedat al cotxe s’embadalia amb l’escena. Va obrir la porta, silenciosament i amb força dificultat perquè duia les mans lligades, i es va llançar fora del cotxe. No va voler esperar-se a veure quin era el desenllaç de la història entre la meuca i el seu client, ni es va esperar tampoc a veure quina cara feien els policies en descobrir que ell, el detingut, havia fugit. Va arrencar a córrer, cames ajudeu-me, i no va parar fins a arribar al bar del Cerilla. En Ramon no sabia qui podia ser aquest Cerilla, i la Macarena li va explicar que era un germà del Catxes de qui tots plegats se’n podien refiar. Després de passar la nit al bar del Cerilla, lliure ja de les manilles, el Catxes havia iniciat un petit recorregut pel barri per esbrinar què se n’havia fet del Lolo, en Quim i en Ramon. Després de picar a tres o quatre portes, havia anat a parar, finalment, al carrer de l’Argenteria. L’experiència adquirida en anteriors conflictes del Lolo amb la policia li indicava que aquell era un dels llocs on l’havia de buscar. Era un refugi ben segur. El Catxes s’havia trobat amb el seu company ferit, com en Ramon bé devia recordar, i s’havia espantat en veure l’aspecte de la ferida i observar que el Lolo tenia molta febre. El Catxes pensava, com tots, que calia avisar el curandero.

—I estem esperant que arribi amb en Quim.

En Ramon es va apropar als dos homes que dormien al jaç i es va quedar perplex en veure l’expressió plàcida que tots dos lluïen a la cara, tot i que va pensar que potser era normal la placidesa del rostre del Catxes.

«Després d’haver estat tan a la vora de la garjola… És clar que tots plegats vam ser ben a prop de passar per les mans de la pasma, perquè, si ens arriben a agafar, no sé què hauríem pogut fer».

La Macarena, com si li llegís els pensaments, va dir-li:

—Apa, Ramon, deixa de donar voltes a tota la història de la pasma. Ja veus que no ha passat res. Tots ens hem escapolit de la policia i només el Lolo s’ha endut una butxanda a l’espatlla. Però no t’amoïnis, que no la dinyarà pas per això. El curandero segur que hi posa remei. I tu, més val que t’hi vagis fent a totes aquestes històries, perquè, si continues en el negoci, encara te’n tocarà de viure més.

En Ramon pensava que la Macarena tenia raó. Si volia continuar en aquells negocis, i de fet ja s’hi havia emmerdat de ple, més li valia de fer el cor fort i avesarse a la idea que la policia sempre rondaria la seva vida, que sempre més flirtejaria amb el perill d’una detenció, d’una pallissa o, fins i tot, de la mort. Valia la pena?, s’ho preguntava i no acabava de trobar la resposta. Per una part pensava que no, que res no justificava que ell anés a petar a la presó o que morís a mans d’algun pinxo d’una banda rival, empipat perquè ell, en Ramon, havia fet una incursió en el seu territori. Però, quan aquesta idea el dominava i se sentia impulsat a fugir, a dir, no compteu amb mi, jo no vull jugar a aquest joc, recordava el negoci tranquil que havia fet aquella mateixa tarda, sense perill, sense embolics, en vols tant, de ful?, doncs té, tant, i sentia a la butxaca tots els bitllets que li cremaven les mans. Tantes coses que podia fer amb tots aquells diners, per exemple, marxar el pròxim cap de setmana a Tossa amb la Berta, i pagar tots els extres que es presentessin i poder omplir sempre el dipòsit de la moto i, qui sap si amb el temps, arribar a comprar una moto millor per fer realitat el seu somni de córrer curses motociclistes. En fi, si ho pensava bé, més valia no fer-se enrere. A part que, també pensava, era encara a temps de fer-se enrere? Admetrien el Lolo i el Catxes que els deixés penjats amb tot l’afer ara que tenia tanta informació? No, no el deixarien pas desdir-se; l’obligarien a continuar amb ells. Va alçar, doncs, les espatlles i es va dir, endavant, Ramon, no tens gaires alternatives.

—Ramon! —va interrompre el fil dels seus pensaments la Macarena—. No has sentit el timbre de la porta? Vés a obrir.

La Macarena va tapar l’olla i va abaixar el foc. L’habitació s’omplia de baf i d’una olor dolça i enganxifosa d’api que bull.

En Quim va entrar i, home de poques paraules, per tota salutació va aixecar les celles. En Ramon va pensar que feia una cara de peix passat força més considerable que la nit anterior. Possiblement tot plegat era una conseqüència de dormir poques hores, com en Quim li havia explicat, però ell, en Ramon, ho començava a dubtar.

—Has col·locat el material, tio? —va preguntar en Quim sense cap més preàmbul a en Ramon, i aquest va fer que sí amb el cap—. Doncs, escup.

En Ramon es va treure un feix de bitllets de la butxaca i l’hi allargà. Abans que en Quim tingués temps de comptar-los, el Catxes es despertà i va badallar sorollosament.

—Dóna’m això —el Catxes comptava tots els bitllets i va deixar anar un xiulet d’admiració—. Molt bé! Per ser la primera vegada i només en un dia has venut molt costo. Ei, Macarena, porta l’ampolla de vi del teu pare, que ho hem de celebrar.

La Macarena va abocar una mica de vi en un got, però el Lolo, que s’havia despertat i es trobava una mica més refet, li va prendre l’ampolla de les mans.

—Porta, dona, no cal embrutar els gots.

I van beure tots cinc a galet per celebrar l’èxit d’en Ramon, mentre ell somreia satisfet. Se sentia, un altre cop, un heroi.

—Mira, tio, això és per a tu. T’ho has ben guanyat —va dir el Catxes, i li va allargar un munt de bitllets de deu.

Havien trucat a la porta i la Macarena havia anat a obrir. Els germans de la Macarena van entrar, amb crits i baralles, i van anunciar que tenien una gana que se’ls emportava. La Macarena va posar a taula uns quants plats plens amb la sopa de l’olla i uns trossos de pa, i la quitxalla es va asseure i van començar a menjar amb bona gana.

Parat a la porta, que els nens no s’havien pres la molèstia de tancar, hi havia un home d’aspecte estrafolari. Anava vestit de cap a peus amb peces negres i tronades, barret negre, vestit negre, mitjons negres i sabates negres. Sembla un corb, va pensar en Ramon, i no només pel color de la indumentària, sinó per l’aire sinistre que gastava. S’aixecava les solapes de la jaqueta i les duia agafades amb la mà dreta sota la barbeta, com si un fred, en realitat inexistent, l’empaités. D’entre les solapes sobresortia un nas de ganxo tremendament gros que acaparava tota l’atenció. En Ramon va quedar fascinat per la nàpia de seguida que l’home va començar a parlar; les aletes se li movien al ritme de les paraules. Se li inflaven i se li desinflaven, com si fossin les ales d’una papallona. L’altre element de la cara que cridava l’atenció era el mostatxo, de puntes llargues que queien a cada cantó de la boca i li donaven, encara, un aspecte més sinistre i exòtic. A la mà esquerra duia un maletí.

—Aquest és l’Àngel, el curandero —va dir la Macarena a tall de presentació.

—Bona tarda —va saludar l’Àngel amb veu cavernosa a la concurrència.

En Quim va fer un gest amb el cap, ja es coneixien. L’Àngel era a casa de la Macarena perquè ell a la tarda l’havia anat a avisar on la mare de la Macarena li havia indicat. No sé pas si podré venir, li havia explicat l’Àngel, tinc molta feina. Cada dia hi ha més problemes en aquest barri: cames per enguixar, traus per cosir. No sé on anirem a parar. En Quim havia insistit. Miri que és molt urgent, tenim un home ferit de bala i necessita que el vegi algú entès en medicina. L’Àngel s’havia estarrufat. És clar, sort tenen de mi que tant els serveixo per a una ferida de bala com per a una de navalla.

I allà el tenien, disposat a examinar el ferit.

—He de rentar-me les mans, primer.

I la Macarena va abocar aigua neta de la gerra a la palangana. L’Àngel es va treure el barret i la jaqueta, s’arromangà la camisa i es rentà les mans amb un posat molt professional.

—El ferit, sisplau.

El Lolo se’l mirava amb aire encuriosit. L’Àngel s’hi apropà, després que el Catxes li assenyalés el malalt.

Va examinar la ferida amb ull crític per acabar dient el que ja tothom sabia.

—La bala encara és a dins. No ha sortit.

Va obrir el maletí, en va treure un termòmetre, el va sacsejar per fer-ne baixar el mercuri i el va posar a la boca del malalt.

Al cap de tres minuts d’un silenci absolut, trencat només per les converses dels nens, a qui la Macarena ja havia cridat l’atenció molts cops, l’Àngel va agafar el termòmetre, el va llegir i va dir una altra vegada el que ja tothom sabia.

—Té febre.

Finalment, després d’uns minuts de meditació, va dir el que encara ningú no sabia.

—L’haurem d’intervenir.

El Lolo va fer cara de no estar-hi d’acord, però l’Àngel no el va deixar opinar.

—Vull dir que l’única solució que tenim és obrir l’espatlla i extreure’n la bala. Si no ho fem així no responc del teu braç i, sobretot, no responc que puguis sobreviure a la infecció.

El Catxes va animar el Lolo, que si això no és res, una operació sense importància, d’aquí a un parell de setmanes estaràs ja bé.

L’Àngel, mentre es tornava a posar la jaqueta i el barret, va aturar la xerrameca per avisar que ell no tenia temps per perdre. Havien de traslladar el ferit al seu domicili on tenia els estris necessaris per dur a bon port l’operació. No calia patir pel transport. Ell, al carrer, tenia aparcat el seu cotxe, ho deia amb un èmfasi especialíssim, com si de cotxes com el seu n’hi hagués pocs a Barcelona.

I realment ja en devien quedar pocs com aquell. Era un seat 124 atrotinat amb una matrícula de l’any de la Maria Castanya.

—Un B-3001-A! Vol dir que arribarem gaire lluny amb aquest pot? —va comentar el Lolo.

L’Àngel se’l va mirar amb cara de dignitat ofesa. Que el seu cotxe anava de primera, que mai no l’havia deixat tirat enlloc, que ell sempre el feia revisar periòdicament per un amic mecànic i que, si no els semblava prou bo per a ells, podien cridar una ambulància.

No, no, que no era pas qüestió d’avisar una ambulància, que el cotxe de l’Àngel els semblava magnífic i que ja podien anar pujant.

Van instal·lar el Lolo darrere i el Catxes es va asseure al seu costat, amatent a qualsevol necessitat de l’amic. En Quim va pujar al davant, al costat del conductor.

—Bona sort —van dir en Ramon i la Macarena.

—Adéu —va dir en Quim, mentre treia el cap per la finestreta—. Ja ens veurem la setmana vinent a Quina son tan dolça.

I van desaparèixer entre fum i sorolls de motor atrotinat.

En Ramon i la Macarena van tornar a entrar als baixos del número 28. Un dels germans de la noia, el més petit, s’havia adormit amb el cap al damunt dels braços, i els braços al damunt de la taula. La Macarena el va agafar a coll i va estirar la mà d’un altre dels germans que, assegut en una cadira, feia la pipa.

—Au, a dormir! —va dir, mentre entrava al dormitori.

Els altres germans, més grans, que es barallaven, cridaven i esvalotaven, van començar a protestar perquè no tenien son i encara no volien anar al llit.

—Molt bé —va treure el cap per la porta entreoberta la Macarena i va concedir—: Podeu anar a jugar una estona al carrer, però no torneu tard.

En Ramon va seure al jaç mentre esperava que la noia acabés la feina. Se sentia content de tenir una estona per poder parlar tots dos tranquils, sense marrecs per allà que fessin la guitza. No li molestaven pas els nens, però necessitava una estona de calma per xerrar amb la Macarena, per disfrutar del moment de sentir-se fora de perill i amb les butxaques plenes de bitllets. Els bitllets d’accés a la Berta i al seu món.

Va encendre un cigarret i se’l va començar a fumar amb lentitud. Tenia la sensació d’haver crescut molt de pressa en el transcurs d’aquells dos dies, d’haver-se fet tot un home, com deia la senyora Puigdefàbregues, una de les clientes del seu pare. Ai, Joan, aquest noi com li creix, exclamava quan el veia, ja és tot un home. Aviat li serà d’una gran ajuda al colmado. Va somriure breument. Observava els espirals de fum que pujaven en columnes irregulars per sobre el seu cap.

«Si la senyora Puigdefàbregues sabés… Si tots poguessin saber el que he viscut aquests dies i tot el que he après. Que la vida és, en molts punts de la nostra ciutat, ben diferent de com ells es pensen».

—Ja he acabat —va dir la Macarena. I va tancar darrere seu la porta de l’habitació on dormien els germans—. Et ve de gust una birra?

—Sí.

La Macarena va agafar una cervesa de litre de les que hi havia posades en una galleda entre trossos de gel.

—Aquí no tenim neveres elèctriques —explicava mentre obria l’ampolla. Es va asseure al costat d’en Ramon i la va passar al noi. Ell va beure a galet i després es va eixugar la boca amb la mà.

—Vols que fem un canuto? Encara em queda molt costo.

La Macarena va fer que sí amb el cap mentre deixava la cervesa a terra.

Es va repenjar a la paret i observava com en Ramon cargolava el cigarret. Li agradava aquell noi. Era diferent de tota la seva gent. Feia olor de net, de roba ben planxada i sense sargits. En realitat, l’atreia la seva olor.

La Macarena volia que en Ramon li expliqués com vivia, si tenia germans, qui eren els seus pares i a què es dedicaven, i per què s’havia hagut d’embolicar en el tràfic de drogues.

En Ramon li va passar el cigarret i van començar a parlar entre pipades i glops de cervesa.

Que els seus pares eren gent normal, vaja, normals en el seu entorn. Que com la majoria de gent gran eren una bronca, que mai no sabien de què anava la pel·lícula.

—Sobretot el pare. L’hauries de sentir, el meu pare. No entén res de la vida moderna.

Que el seu pare tenia un colmado a Sant Gervasi, un barri de Barcelona, i que semblava que la vida, per a ell, només girés entorn de la seva tenda. Que la mare, en canvi, ja era tota una altra cosa. L’entenia molt més. Es feia el càrrec dels problemes que té la joventut.

—El teu pare beu?

—El meu pare? No, dona. El meu pare no beu, i ni tan sols sap que existeixi el costo. No ha vist un peta mai a la seva vida.

Que el seu pare era força avorrit. No es podia parlar amb ell de res perquè només es preocupava dels problemes que li ocasionava el negoci i, de tant en tant, es barallava amb la seva mare perquè no es posaven d’acord a l’hora d’educar-lo, a ell.

—Us pega a tu i a la teva mare?

Que no, i ara!, el seu pare mai no li havia aixecat la mà a la mare. Això sí, no era pas perquè es tinguessin un gran amor, sinó perquè el seu pare no era gaire amic de la violència. En realitat, el seu pare era home de cridar molt i res més. Que no s’entenien gaire bé els seus pares. Bé, vaja, que s’entenien com la majoria de parelles d’aquesta edat, que ell pensava que no estaven enamorats i que més aviat se suportaven, però que potser no havien estat mai enamorats. Que ell pensava que funcionaven d’aquella manera la majoria de matrimonis.

—No diguis bestieses.

La Macarena li deia que no, que moltes parelles estan enamorades quan es casen i que després allò dura. Que ella sempre havia vist els seus pares molt enamorats i que, només d’un temps ençà, les coses s’havien torçat perquè el pare bevia massa i allò feia malbé la relació.

En Ramon va començar a cargolar un altre cigarret. Les mans li tremolaven una mica per culpa de la cervesa i el canuto. Començava a notar el cap tèrbol i les idees poc clares. La Macarena també devia estar un xic marejada perquè tenia els ulls brillants i parlava a batzegades.

—Jo només m’embolicaré amb un home si n’estic enamorada —va categoritzar la Macarena. I va xuclar àvidament el cigarret que li oferia en Ramon.

Quina ximpleria, pensava en Ramon. El cas era divertir-se i passar-s’ho bé i, per a això, no calia estar enamorat, que, a jutjar per l’exemple que tenia a casa, potser no n’estaria mai, d’enamorat.

—Només cal trobar una noia que et moli.

—N’has trobada alguna?

Que li agradava molt una noia de la classe, la Berta. Que era molt bonica i que esperava poder passar el cap de setmana amb ella.

—Te l’has tirada alguna vegada?

—No. Mai.

Però que potser aquests dos dies de festa amb ella li proporcionarien l’ocasió ideal. Per això havia decidit fer de camell: necessitava molts diners per poder enrotllar la Berta i poder dur el mateix tren de vida que duien ella i els altres companys del curs.

La Macarena va somriure, mentre pensava, una vegada més, que en Ramon se’ls inventava els problemes de diners, i li va passar el cigarret. Ell el va recollir amb mans tremoloses.

«Uf! El que costa calcular les distàncies. Sembla que estigui molt a prop la mà de la Macarena, però trigo molta estona a agafar-li la trompeta. I el cap! El meu cap és ple de llums de colors, blanques, vermelles, blaves. I unes ganes de riure que tinc».

En Ramon va esclatar en una riallada i la Macarena el va imitar. Reien sense poder-se aturar. Es miraven i tornaven a riure.

La Macarena es va aixecar i les llàgrimes li queien galtes avall. Va agafar una altra cervesa de litre i, després d’obrir-la, en va beure un glop ben llarg. La va donar a en Ramon, que ja havia preparat un altre canuto. Es va asseure al seu costat i va repenjar el cap a l’espatlla del noi.

—Doncs jo sí.

En Ramon la va mirar sense entendre què volia dir.

Que ella sí que havia fet l’amor amb un xicot. Havia estat dos mesos abans. Ell era un dels traficants que operaven a la Plaça Reial. La Macarena ja feia mesos que se’n sentia enamorada. Una tarda ella va anar a casa d’ell a portar dos aparells de ràdio que havia robat aquell mateix matí. El noi estava sol i una mica begut. L’havia feta seure al llit i li havia dit, m’agrades. La Macarena només volia sentir aquelles paraules. S’havia llançat al seu coll i l’havia omplert de petons. Ell havia estat brutal. Ni tan sols s’havia tret la roba per fer-li l’amor. Ella no l’havia volgut tornar a veure mai més.

La Macarena plorava amb llàgrimes grosses. Es convulsionava tota. En Ramon la va agafar per l’espatlla.

—No ploris —li deia, i li acariciava el cap.

Aviat la Macarena es va tranquil·litzar i amb unes quantes pipades del cigarret i uns quants glops de cervesa va començar a riure amb ganes. En Ramon també reia. Tenien les cares molt a la vora. En Ramon pensava que la Macarena tenia els ulls més foscos i brillants que mai havia vist. La Macarena pensava que en Ramon feia més bona olor que ningú que coneixia. I es van fondre en un petó llarg i dolç. El primer petó d’en Ramon.

El timbre de la porta sonava amb insistència. Quan la Macarena va obrir, els germans van entrar i en Ramon va dir que havia de marxar. Es van acomiadar amb un somriure als llavis i el cap completament boirós.

En Ramon va sortir dels baixos i va ensopegar amb el graó de la sortida.

Va posar en marxa la moto i s’hi va asseure. Va donar gas i va sortir disparat. Les mans al manillar, les cames a cada cantó de la màquina, assegut ben endarrere sobre el seient, l’esquena gairebé plana, gairebé horitzontal, per córrer més, per no oferir resistència al vent. Enfilava un carrer, girava cap a un altre. La mà dreta donava gas, més gas. Cada vegada corria més. El cap era buit d’idees, només una llum vermella que ho omplia tot. La respiració era dificultosa. Les parpelles li pesaven, se li tancaven. Mirava fixament el carrer ample per on circulava, mirava la roda que girava vertiginosament. Circulava a 60 km/ hora. L’espai no era l’espai de sempre. El carrer era buit per a ell. Tenia les mans toves agafades amb força al manillar. Una bombolla de riures li pujava gola amunt i se li escapava per la boca, pels ulls, per les orelles. Una punta més de gas. Anava a 70, les mans tremoloses i el cap ple de llum vermella. Continuava sol en aquell carrer buit i gran. I ara el carrer s’havia quedat a les fosques. No veia res, donava gas, s’accelerava, l’agulla de l’indicador de velocitat marcava 80, el llum vermell del seu cap s’encenia i s’apagava i, de sobte, un cop, i un dolor agut al cap, i res més.

Hola, Ninon, estic feta pols. Ha passat una cosa tan espantosa que no sé ni com explicar-te-la. Començaré, potser, pel començament.

Recordes que, fa dos dies, a la carta que et vaig escriure et deia que estava molt preocupada per en Ramon? Doncs, el que ha passat té relació amb el que et deia aquell dia.

T’explicava que en Ramon havia fet campana a l’escola i que, en canvi, al vespre s’havia presentat al bar de sempre totalment penjat i que fardava de tenir molts diners. Al dia següent, és a dir, ahir al matí, tampoc no va venir a l’escola. Jo no sabia pas què li podia haver passat, però m’imaginava que s’havia hagut de quedar a casa a dormir la mona. En Planes —ja saps, el tutor d’aquest curs— ens va preguntar per què en Ramon no hi era. Ningú no va contestar i en Planes estava molt enfadat. Deia que allò no podia ser, que quan un no pot anar a classe ha de fer arribar un avís, i que ja n’hi havia prou de preses de pèl, que ell parlaria amb direcció per aturar aquests abusos. I jo pensava, a en Ramon el ben pentinaran quan torni.

Després de la bronca d’en Planes, a l’hora de dinar, la mare d’en Ramon se’m va acostar i em va preguntar si jo sabia què tenia en Ramon, que se’l veia molt estrany últimament. Jo no tenia gaires ganes de parlar amb ella, no perquè no l’apreciï —que tu ja saps que em cau molt bé—, sinó perquè em sentia molt incòmoda. La senyora Júlia tenia els ulls plens de llàgrimes i em va fer molta llàstima. M’hauria agradat ajudar-la, però no podia. Li vaig dir que no sabia res i vaig arrencar a córrer.

Havent dinat, en Ramon es va presentar a l’escola, però com si no hi fos perquè es va passar les dues hores de classe fent merder. Es treia uns paquets petits de la butxaca i els ensenyava a en Pau, es deien vés a saber què a cau d’orella, escampaven la notícia per tota la classe fins que em va arribar a mi. Saps què era tot aquell enrenou? En Ramon, no sé pas com, havia aconseguit molt costo —vull dir droga, ja m’entens— i tractava de vendre-ho als companys. Pots imaginar-te que molts, a la sortida d’escola, devien apuntar-se a anar al bar de sempre per comprar-ne. Jo vaig aprofitar l’excusa de la meva classe de piano —que, a més, era veritat que en tenia i no podia saltar-me-la ni arribar-hi tard— per passar de la situació. No m’agradava pas gens tot allò. De tota manera, abans de marxar, vaig mirar de donar-li un cop de mà. T’asseguro que vaig brindar-li l’ocasió d’explicar-me què tenia, en quin embolic s’havia posat, però ell, com si res. No va voler explicar-m’ho, va tirar pilotes fora, va dir que no calia que ens amoïnéssim, ni jo ni la senyora Júlia, que tot anava per bon camí.

Tot això que t’explico va ser ahir a la tarda. Avui al matí, quan hem entrat a classe, ens hem trobat en Planes que ens esperava, molt seriós i amb la mirada perduda. Malament, he pensat jo, quan l’he vist d’aquella manera, segur que va de bronca. Ha dit, seieu, nois, que us he de donar una mala notícia. Se’l veia que no sabia per on començar. S’ha aclarit el coll dues o tres vegades, ha fet un crit a no sé qui que feia l’animal i, per fi, ha explicat que en Ramon havia tingut un accident de moto molt greu. No sabien si se’n sortiria. Era ingressat a la uvi i calia esperar trenta-sis hores per saber si se salvaria o no. La primera reacció de la classe ha estat un silenci absolut. Jo tenia la pell de gallina i moltes ganes de plorar. Després tothom ha començat a fer preguntes i en Planes les contestava una darrere l’altra amb un aire greu. Que l’accident havia estat al vespre, quan tornava de ningú sabia exactament on. Que testimonis presencials havien explicat a la guàrdia urbana que no entenien massa bé com havia pogut produir-se. Que en Ramon anava tot sol, és a dir, sense cap altre vehicle a prop, pel centre del carrer, que, això sí, anava molt de pressa, que, de sobte, s’havia desviat i havia anat a petar contra una barrera de protecció —de les que hi ha a les vies de circulació ràpida, m’entens?— i que hi havia topat amb tan mala fortuna que el cop més fort l’havia rebut al cap. Que de seguida havien aturat la patrulla i l’havien dut a urgències del Clínic. Que des d’allà havien avisat els seus pares que havien tingut un ensurt de mort. Que l’havien intervingut d’urgència perquè tenia no sé quina cosa estranya, compressió de la massa encefàlica perquè el crani s’havia ensorrat, em sembla que ha dit. Que en aquells moments estava en coma. I que, en fi, no ens podia dir res més. Només que, si ens anava bé, els més amics d’en Ramon féssim una mica de costat als pares.

Jo no sé massa bé com he pogut fer les classes del matí perquè, la veritat, no podia deixar de pensar en ell. No podia imaginar-me en Ramon amb el cap destrossat, i no podia ni volia imaginar-me’l mort. Tota l’estona recordava moments viscuts amb ell i, de tant en tant, em pujava un sanglot al coll. Finalment, no he pogut aguantar-me més i m’he posat a plorar com una bleda. Em sembla que no era l’única, però. El de geografia m’ha dit, au, vés a rentar-te la cara i, quan estiguis més tranquil·la, torna.

I ara no és que n’estigui gens, de tranquil·la, però he volgut aprofitar l’estona que em quedava fins que en Pau em vingui a buscar i anem a veure en Ramon al Clínic per explicar-t’ho tot. Em sembla com si, en escriure-ho, em traiés una mica un pes de sobre. De tota manera, encara he de passar pel mal tràngol de veure els seus pares i fins, potser, veure en Ramon.

Et deixo perquè sento que en Pau ja ha arribat.

Petons.

Berta

PS —Ah! Amb tot aquest malson de l’accident d’en Ramon, m’oblidava d’explicar-te una cosa molt important i no gens trista. Ahir a la tarda, en sortir de classe de piano, em vaig trobar en Raül —el de segon de Batxillerat, recordes?—, i em va dir si volia anar a prendre una coca-cola amb ell. Ja t’explicaré amb detall el que va passar una altra estona que estigui de més bon humor. El cas és que li agrado a en Raül, i jo sense saber-ho!, i vol que sortim junts. Em va acompanyar a casa i, abans de deixar-me, em va fer prometre que aquest cap de setmana ens veuríem i anaríem al cine. En tinc tantes ganes! Naturalment, entre unes coses i les altres ja no anirem a Tossa.

Barcelona-Cadaqués 1985

GEMMA LIENAS i MASSOT (Barcelona, 1951). Llicenciada en Filosofia i Lletres per la Universitat Autònoma de Barcelona, va exercir com a professora i editora abans de començar a escriure. Al llarg de la seva carrera literària, ha escrit i publicat un gran nombre d’obres destinades a adults, joves i infants. Cul de sac va ser la seva primera obra publicada, el 1986, destinada al públic juvenil. Un dels seus personatges més coneguts és la Carlota, protagonista d’alguns dels seus llibres juvenils com: Així és la vida, Carlota (1989), El diari lila de la Carlota (2001) o El diari vermell de la Carlota (2004). Destaquen també novel·les com: Dos cavalls (1987, Premi Ramon Muntaner), Vol nocturn (1987, Premi Andròmina), Bitllet d’anada i tornada (1999), Una nit, un somni (2001), El final del joc (2003, Premi Ramon Llull), Atrapada al mirall (2007) o El fil invisible (2018, Premi Sant Joan). D’altra banda, com a activa feminista, també ha escrit assaigs sobre diferents temes lligats al món de la dona, per exemple: Rebels, ni putes ni submises (2005) i Pornografia i vestits de núvia (2007).